© Szlavicsek Judit, 2020, 2024

© Libri Kiadó, Budapest, 2024

Minden jog fenntartva

Második kiadás

Borítóterv © Müller Péter

Borítófotó © freepik.com

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Kiss Béla

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-604-615-6

TARTALOM

LÉGY/OTT

PARANOIA

HALJ MEG KARÁCSONYKOR

LÉGY/OTT

Vad Fruttik: „Mi lenne jó”

PROLÓGUS

Valahol a Balaton-parton,
2018. november 5., hétfő reggel

A szél csak teszi a dolgát.

Nincs mit számonkérni rajta. Vagy épp azt kérdezni, miért teszi.

Csak halad, anélkül, hogy oda akarna érni bárhová. Néha váratlanul csap le, máskor szemérmesen elcsendesedik, de legtöbbször nem kér figyelmet magának.

Háttérbe vonul, átmos, megtisztít, feloldozást ad.

Kardos Júlia egy padon ül, a víztől néhány méterre, kezét fekete szövetkabátja zsebébe rejti a fagyos levegő elől, és kísérletet sem tesz rá, hogy festetlen, vállig érő haját kiszabadítsa a kavargó szél karmaiból. A hideg nem zavarja. Segít. Segít, hogy érezzen valamit. Hogy emlékezzen arra, amit sohasem szabad elfelejtenie. Hogy emlékezzen arra, honnan jött. És arra, hogy az nem történhet már meg többé. Sohasem.

A víz tintakék, szemben a berényi nádas vékony csíkja választja csak el a borult ég szürkéjétől. Hamarosan esni fog.

Feláll, óvatosan átmozgatja átfagyott lábát, majd a víz által kihordott nádtörmeléken átlépkedve elér a vízig, hogy a születésnapi csokrot a színére fektesse.

Aztán már nem néz hátra, egyre gyorsabb léptekkel távolodik. Elhagyja a strand télre szabadon hagyott bejáratát, és beül az autóba, hogy munkába menjen.

A csokorral már senki sem törődik. Senkit sem érdekel, hogy a parttól alig egy méterre az átázott szirmok súlya lassan lehúzza a vízbe.

Nincs ott senki, csak a nádast rángatja kitartóan a szél, és egy vadkacsa úszik el épp az elsüllyedt virágok felett, mintha nem lenne holnap.

Elton John: „Rocket Man”

1

Keszthely, Balaton-part, 2019. február 9., szombat este

– Kapd be, te hülye fasz! – üvölt bele Lili a Beach Club épp becsapódó ajtajának a közepébe, aztán, talán, mert most igazán szarik a nőiességre, talán, mert tele a szája a vodka-energiaital, a Marlboro Gold (slim!) meg a sperma keserű elegyének ízével, dühödten kiköp a februári deres fűre, és bizonytalanul megindul az éjszakai klub bejáratától az útra vezető keskeny, térkövezett járdán. – Rohadjál meg! – motyogja teljesen feleslegesen, aztán hosszan bámulja a lehelete párafelhőjét.

A füle elviselhetetlenül cseng, a fejében monoton, lüktető nyomás, a fekete szemhéjtus baloldalt egész a halántékáig kenődött, groteszk, lepukkant Kleopátrává torzítva a tizenéves arcot.

Imbolyogva megáll az útpadkán, és belassult mozdulatokkal elnéz előbb balra, aztán jobbra. Tompultan konstatálja, hogy balra indulva hazafelé menne, de a távolság most legyűrhetetlennek tűnik, jobbra viszont felrémlik az a néhány taxidroszt a vasútállomás előtt.

Kitámolyog az üres útra, és a gyér fény meg az alkohol adta biztonságérzettel megindul az út közepén a jó egy kilométerre lévő vasútállomás felé.

Már a part mellett húzódó, kihalt fasor közepénél jár, mikor meghallja a háta mögött közeledő kocsit. Tétován megtorpan, teljes testével az autó felé fordul, és ostoba vigyorral az arcán nézi, ahogy óvatosan lelassít és megáll előtte.

A fekete X7-es vezetőoldali ablaka hangtalanul leereszkedik, és egy higgadt, arctalan hang kiszól:

– Minden rendben? Elvigyelek valahová?

A lány egy pillanatig bambán pislog bele a reflektorba, aztán odatántorog a kocsi mellé, és többszöri próbálkozásra kinyitja az ajtót.

– Tényleg elviszeeel? De rendi vaaagy!!!!! – visít bele idétlenül az autó új szagú, meleg nyugalmába, és koordinálatlan lendülettel behuppan a férfi mellé az anyósülésre.

Az szó nélkül újraindítja az autót, óvatosan a gázra lép, és lehalkítja a rádiót. Lili füle még mindig cseng a szórakozóhely fülsiketítő ricsajától, a kipárnázott néma luxus hirtelen fejbe vágja, két tenyerével megtámasztja magát a puha, fekete bőrülés szélében, és a hátát a támláig tolva egyenesbe tornássza magát.

A kocsi szinte lopakodva halad végig a kietlen úton, a sofőr még mindig hallgatásba burkolódzik, és tekintetét makacsul a fekete aszfaltcsíkon tartja.

– Mit csináltál ilyen későn errefelé? A te korodbeliek ilyenkor már aludni szoktak – próbálkozik sután a lány, miközben ösztönösen lefelé húzkodja combközépig érő fast fashion fekete műbőr miniszoknyáját a vékony, formás combján.

– Erre akadt dolgom. De az még belefért, hogy téged felvegyelek. Hova akartál menni?

– Kinn lakom a Kertváros legszélén, már majdnem Cserszegnél. Azon a részen, ahol már csak ilyen földutak vannak. Tudod, merre van? – Egy ideig várja a választ, aztán óvatosan oldalra fordítja a fejét, és a férfi szigorú arcélét fürkészi. – Igazából pont az ellenkező irányban – mondja bizonytalanul, és a hangja egészen elvékonyodik.

– Bulizni voltál? Nem félsz így éjszaka egyedül? – kérdezi a férfi anélkül, hogy a lányra nézne, és továbbra is az ellenkező irányba halad. Lassan elhagyják Keszthelyt, és már Gyenesdiás teljesen elhagyatott part menti nyaralóövezetében járnak.

– A Beach Clubban voltam a barátommal, de összevesztünk – suttogja a lány, és hirtelen teljesen józannak érzi magát.

– Min vesztetek össze?

– Ööööö, semmin, csak egy seggfej, ennyi – böki ki kelletlenül, és hirtelen nagyon szeretne valahol máshol lenni. Bárhol, csak nem itt. – Figyi, nekem jó az is, ha kiteszel itt. Visszasétálok az állomáshoz, és fogok egy taxit. Nem kell ám miattam a Kertvárosig visszamenned, neked biztos erre van dolgod.

– Mit csinált?

– Tessék???

– Azt kérdeztem, mit csinált, hogy seggfej volt.

Lili fejében egyszerre az összes vészcsengő megszólal, és elviselhetetlen fortissimóval veszi át a dübörgő zene okozta csengés helyét. Érzékei furcsamód kitisztulnak, a tét hirtelen megnő, tudja, hogy minden az elkövetkező mondatokon múlik. Úgy dönt, együttműködő lesz, és válaszol.

– Hát, igazából úgy volt, hogy ma este megbeszéljük, mi legyen a terhességgel, de megint nem hallgatott meg. Mindig ezt csinálja. De most elég volt. Eldöntöttem, és kész. Muszáj lesz. Leszarom, hogy egyetemre akar menni, meg minden. Leszarom, hogy mit mondanak a szülei.

– Hát ez elég kemény. Nincs semmi, amivel rá tudna venni, hogy megváltoztasd a döntésed? – kérdezi a férfi reszelősen, miközben óvatosan az út szélére kormányozza az autót, leállítja a motort, és lekapcsolja a világítást.

A balatongyöröki Soós-öbölhöz vezető bicikliút mellett állnak, előttük hosszú kilométereken át elvadult nádas veszik bele a sötét éjszakába. A lány mindkét kezével megragadja a kilincset, és megpróbálja kinyitni az ajtót, de a központi zár diszkrét kattanása néhány másodperccel megelőzi.

Lili rövid, nyüszítő hangot ad ki, és hangosan sírni kezd.

– Kérem, ne! – suttogja kásásan, váratlanul magázásra váltva, a szája megtelik sós könnyel. – Hadd szálljak ki! Csak hagyjon itt nyugodtan! Nem mondok senkinek semmit. – Kézfejével megtörli az orrát, már az sem zavarja, hogy könnyei és az orrából folyó vizes-tiszta váladék elegye elkenődik az arcán, a méltóság ide már nem jött utána.

Az ütés egyáltalán nem éri váratlanul. Tudata a tarkóját ért hatalmas, tompa behatásra hálásan oltja le a villanyt odabenn: ami ezután következik, azt jobb lesz nem érezni.

Egyszer magához tér közben. Furcsán ébernek tűnik.

– Holnap dogát írunk angolból. Vagy ma milyen nap van? Nem is tudom… – motyogja, duplájára dagadt felső ajkával alig tud artikulálni, aztán amilyen hirtelen magához tért, úgy bukik is vissza a puha feketeségbe. A férfi most egész közel van hozzá, fölé tornyosul, sötétkék, finomkötésű Tommy Hilfiger pulóverének olyan jó illata van. Olyan ismerős.

Jó negyedórával később a férfi futva tér vissza a nádas felől a kocsijához, és módszeresen takarítani kezdi. Végigtörli a műanyag burkolatokat a kesztyűtartóból elővett nedves műszerfaltisztító kendővel, különösen alapos az anyósüléssel szembeni résznél, ahová Lili arcát először odaverte. Megfontoltan halad, újabb és újabb kendőket húz ki a műanyag dobozból, a használtakat pedig egy mcdonald’sos papírzacskóba gyűjti.

Mikor fent végzett, letérdel a nyitott ajtó mellett a fagyos aszfaltra, és az iPhone-ja zseblámpafunkcióját használva centiről centire végigpásztázza az anyósülés előtti szőnyeget. Már épp csapná be az ajtót, mikor a műszerfal középső konzolának lábánál, a sárszőnyeg takarásában valami megcsillan a hidegfehér fényben: egy fél pár bizsu gyöngy fülbevaló. A rátapadt, ragacsosra dermedt vérbe egy hosszú, barna hajszál ragadt. A férfi meglendíti a karját, és elhajítja messze, be a koromfeketeségbe vesző nádasba. Aztán még egyszer körülnéz a jéghideg, kihalt éjszakában, ruganyos léptekkel megkerüli a kocsit, beszáll, és mielőtt indítana, gyorsan megír egy sms-t, a telefont az ölébe ejti, aztán tövig nyomja a gázt. Késésben van.

A motor felbőg, az X7-es nyílvesszőként lő ki Keszthely irányába. Útközben figyelmezteti magát, hogy a hazafelé vezető úton majd ki kell dobnia a mcdonald’sos zacskót egy lakótelepi konténerbe.

Huszonhárom ötvennyolcra ér oda a Beach Club elé. Éjfélre beszélték meg, hogy találkoznak. Tökéletes időzítés.

De ha a fia ma este késni fog, biztos, hogy kitekeri a nyakát.