A TITOKZATOS
STYLESI ESET

részlet

Translation entitled „A titokzatos stylesi eset”

© 2020, Agatha Christie Limited

All rights reserved

Agatha Christie: The Mysterious Affair at Styles

© 1920, Agatha Christie Limited

All rights reserved

Agatha Christie®, Poirot® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere

All rights reserved

www.agathachristie.com

Fordította Dezsényi Katalin

Borítóterv Tillai Tamás

Hungarian translation © Dezsényi Katalin, 1978, 2020

Magyar kiadás © Helikon Kiadó,
Budapest, 2020, 2023, 2025

Minden jog fenntartva

Első fejezet Stylesba megyek

Az élénk érdeklődés, amely az annak idején „stylesi eset”-ként emlegetett ügyet kísérte, mára valamelyest megcsappant. Mégis, tekintettel arra, hogy az ügy világszerte hírhedtté vált, Poirot barátom, valamint a család megkért: írjam meg az eset történetét. Reméljük, hogy ennek köszönhetően végleg elhallgatnak a szenzációhajhász pletykák, melyek még ma is keringenek.

Röviden vázolom a körülményeket, melyek révén kapcsolatba kerültem az üggyel.

Kiszuperáltak, hazaküldtek a frontról, s miután eltöltöttem néhány hónapot egy nyomasztó szanatóriumban, egy hónapi betegszabadságot kaptam. Közeli rokonok és barátok híján épp azon törtem a fejem, mihez is kezdjek, amikor véletlenül találkoztam John Cavendishsel. Az utóbbi esztendőkben színét is alig láttam. Az igazat megvallva, sosem ismertem valami jól. Először is jó tizenöt évvel fiatalabb vagyok nála, bár róla sem hinné senki, hogy negyvenöt éves. Gyerekkoromban azonban gyakran megfordultam Stylesban, anyjának essexi birtokán.

Nagy élvezettel elevenítettük fel a régi szép időket, s végül John meghívott, hogy töltsem náluk a szabadságomat.

– Anyám boldog lesz, hogy újra láthatja annyi év után – tette hozzá.

– Jó egészségben van az édesanyja? – kérdeztem.

– Hogyne. Gondolom, tudja, hogy újra férjhez ment.

Attól tartok, meglepetésemet nem sikerült palástolnom. Mrs. Cavendish, aki akkor ment hozzá John apjához, amikor az két gyerekkel özvegyen maradt, jó megjelenésű, középkorú asszony volt. De ma már egy nappal sem lehet kevesebb hetvennél. Energikus, zsarnoki természete volt: szívesen játszotta a jótékonykodó társasági dáma szerepét, szívesen nyitott meg jótékony célú vásárokat, s örült, ha bőkezű nagyasszonyként emlegették. Valóban nagylelkű volt, s óriási saját vagyonnal rendelkezett.

Vidéki házukat, a stylesi kastélyt Mr. Cavendish vette, házasságuk kezdetén. A felesége szava volt mindig a döntő; és Mr. Cavendish halálakor az asszonyra hagyta a kastélyt, élete végéig, s jövedelmének nagyobbik részét; márpedig ez a fiaival szemben nem volt valami igazságos eljárás. Mostohaanyjuk azonban velük is mindig nagylelkű volt; az igazat megvallva olyan kicsik voltak még, amikor az apjuk újranősült, hogy második feleségét mindig anyjuknak tekintették.

Lawrence, a fiatalabb, törékeny gyerek volt. Orvosi diplomát szerzett, de hamar felhagyott szakmája gyakorlásával, s odahaza élt, irodalmi ambíciókat melengetve; bár költeményei sohasem arattak jelentős sikert.

John egy darabig ügyvédként dolgozott, de végül a természetének jobban megfelelő, vidéki földbirtokos életmódot választotta. Két évvel ezelőtt nősült, s most feleségével együtt Stylesban élt, bár gyanítom, nem bánta volna, ha anyja felemeli a járadékát, ami lehetővé tette volna, hogy saját otthont alapítson. Mrs. Cavendish azonban mindig a maga feje után ment, és elvárta, hogy mások is őt kövessék, s ebben az esetben valóban az ő kezében volt a gyeplő – vagyis a bugyelláris.

John észrevette, hogy anyja új házasságának híre meglepett, és sanyarúan elmosolyodott.

– S méghozzá micsoda rohadt egy fráter! – mondta dühösen. – Mondhatom, Hastings, épp eléggé megnehezíti az életünket. Evie meg… emlékszik Evie-re?

– Nem.

– Gondolom, annak idején még nem volt nálunk. Ő anyám mindenese, társalkodónője, tótumfaktuma! Szenzációs pofa az öreglány! Nem kimondottan fiatal vagy szépséges, de csuda kedélyes teremtés!

– Azt mondja tehát, hogy…?

– Ó, az az alak! A semmiből bukkant elő, azzal az ürüggyel, hogy Evie másod-unokatestvére, vagy mi, bár Evie nincs valami nagyra a rokonságával. A pasas nem a mi fajtánk, az teljesen világos. Hatalmas fekete szakálla van, és télen-nyáron lakkcsizmát hord! De anyám azonnal megkedvelte, s felfogadta titkárának… hisz’ tudja, állandóan százféle egylettel van dolga.

Bólintottam.

– S a háborúval persze az egyletek száma ezerre szaporodott. Kétségkívül nagy hasznát vette a pasasnak. Hanem akkor mégiscsak az állunk esett le mindannyiunknak, amikor három hónappal ezelőtt váratlanul bejelentette, hogy eljegyezte magát Alfreddel! A pasas legalább húsz évvel fiatalabb nála! A legarcátlanabb hozományvadász; de hát anyám azt tesz, amit akar… és hozzáment.

– Nagyon nehéz helyzet lehet mindnyájuknak.

– Még hogy nehéz?! Förtelmes!

Így esett, hogy három nap múlva leszálltam a vonatról Styles St. Mary képtelenül kicsi állomásán, melynek nem sok létjogosultsága volt a zöld mezők és gyalogösvények közepette. John Cavendish a peronon várt, és az autóhoz kalauzolt.

– Ugyanis akad még pár csepp benzinünk – magyarázta. – Ez elsősorban anyám ténykedésének köszönhető.

Styles St. Mary, a falu, vagy kétmérföldnyire feküdt a kis állomástól, s a stylesi kastély még azon túl egy mérfölddel.

Csöndes, meleg, kora júliusi nap volt. Ahogy az ember végigtekintett a délutáni napban fürdő Essex zöldellő, békés, lankás vidékén, szinte hihetetlennek tűnt, hogy nem is olyan messze folyik a rettenetes háború. Mintha hirtelen egy másik világba csöppentem volna. Amint a kapun befordultunk, John megszólalt:

– Alighanem nagyon csendesnek fogja találni a vidékünket, Hastings.

– Édes öregem, nekem pontosan erre van szükségem.

– Nem mondom, így kellemes, ha az ember lustálkodni akar. Kétszer egy héten részt veszek az önkéntesek kiképzésében, meg a farmokon segédkezem. A feleségem rendszeresen kinn dolgozik „a földeken”. Minden reggel ötkor kel, megfeji a teheneket, s ebédidőig meg nem áll. Mindent egybevetve pompás lenne az életünk, de ez az Alfred Inglethorp! – Hirtelen belelépett a fékbe, s az órájára pillantott. – Azon tűnődöm, fel tudjuk-e még venni Cynthiát. Nem, már biztosan elment a kórházból.

– Cynthia…? Ő a felesége?

– Nem, Cynthiát anyám karolta fel; a lánya egy volt iskolatársnőjének, aki egy gazember ügyvédhez ment feleségül. A férfi tönkrement, s a kislány ott maradt árván, egy penny nélkül. Anyám segítette ki a bajból, és Cynthia immár két éve nálunk él. A tadminsteri Vöröskereszt-kórházban dolgozik, vagy hét mérföldnyire innét.

Ahogy az utolsó szavak elhangzottak, begördültünk a méltóságteljes, régi épület elé. Egy vastag tweedszoknyát viselő hölgy, aki épp egy virágágy fölé hajolt, felegyenesedett a közeledtünkre.

– Helló, Evie, itt hozom a sebesült hőst! Mr. Hastings… Miss Howard.

Miss Howard szívélyes, szinte fájdalmas szorítással rázta meg a kezemet. Nap barnította arcából ragyogó kék szempár villant elő. Negyven körüli, jó megjelenésű nő volt, mély, harsogó, szinte férfias hangon beszélt, hatalmas, vaskos teste volt, s vastag bakancsba bújtatott lába is hasonló. Mindjárt észrevettem, hogy távirati stílusban beszél.

– A gaz mindent ellep. Nem lehet vele lépést tartani. Magát is befogom. Csak vigyázzon!

– Boldogan segítek, ha hasznomat veszi – válaszoltam.

– Ilyet ne mondjon. Majd még megbánja.

– Olyan cinikus, Evie – nevetett John. – Hol teázunk ma, benn vagy idekinn?

– Idekinn. Túlságosan jó idő van ahhoz, hogy bezárkózzunk.

– Akkor menjünk, mára eleget kertészkedett… „Méltó a munkás az ő jutalmára”, tudja. Megérdemel egy csésze teát.

– Azt hiszem, igaza van – mondta Miss Howard, s levette kertészkesztyűjét.

A ház mögé vezetett bennünket, ahol egy hatalmas jávorfa alatt terítettek teához. Az egyik fonott székből felkelt valaki, és elénk jött.

– A feleségem, Hastings – mondta John.

Örökké emlékezetemben marad a pillanat, amikor megláttam Mary Cavendisht. Magas, karcsú alakja kirajzolódott az éles fényben; csodálatos barna szemében zsarátnok villódzott. Különös szempár volt, egyetlen nőéhez sem fogható, akivel valaha találkoztam; rendíthetetlen nyugalom sugárzott belőle, amely azonban a választékosan civilizált testbe zárva is vad, zabolátlan lélekre engedett következtetni – mindez kitörölhetetlen nyomot hagyott bennem, örökké emlékezetemben marad.

Halk, kristálytiszta hangon szívélyesen üdvözölt, én belesüppedtem egy fonott karosszékbe, s máris boldog voltam, hogy elfogadtam John meghívását. Mrs. Cavendish teával kínált, és néhány csöndes szava csak növelte az első benyomást: hogy elbűvölő teremtés. A hallgatóság érdeklődése mindig ösztönzőleg hat, s én humorizálva elmeséltem néhány szanatóriumi élményemet, amivel, merem állítani, ragyogóan szórakoztattam a háziasszonyt. John persze, ha mégoly derék fickó is, nem nevezhető valami ragyogó társalgónak. Ebben a pillanatban ismerős hangot hallottam a közeli ablakból:

– Akkor írsz a hercegnőnek tea után, Alfred? A második napra majd magam hívom meg Lady Tadminstert. Vagy várjunk, amíg választ kapunk a hercegnőtől? Ha visszautasít, akkor tarthatja Lady Tadminster a megnyitót, s Mrs. Crosbie beszélhet a második napon. Aztán írni kell a bárónőnek is… az iskolai ünnepség miatt.

Egy férfihang mormogott valamit, majd Mrs. Inglethorp válaszolt:

– Hát hogyne, persze. Tea után nagyon jó lesz. Oly figyelmes vagy, Alfred drágám.

A franciaablak egy kicsit szélesebbre nyílt, és kilépett a pázsitra egy elegáns, hófehér hajú, öreg hölgy. Arca ellentmondást nem tűrő. Nyomában egy férfi; viselkedése tisztelettudásról árulkodott. Mrs. Inglethorp túláradó szeretettel üdvözölt.

– De hiszen ez egyszerűen csodálatos, Mr. Hastings, hogy annyi év után ismét ellátogat hozzánk! Alfred drágám, bemutatom Mr. Hastingset, Mr. Hastings, a férjem.

Érdeklődéssel vettem szemügyre „Alfred drágám”-at. Valóban idegenszerű megjelenése volt. Nem lepett meg, hogy John kifogásolta a szakállát. Életemben még olyan hosszú és olyan fekete szakállat nem láttam. Aranykeretes, csíptetős szemüveget viselt, s furcsán szenvtelen volt az arca. Az az érzésem támadt, hogy színpadon bizonyára sokkal természetesebb jelenség volna, a való életben azonban ugyancsak különösen festett. A hangja mély volt és behízelgő. Mereven kezet nyújtott, és így szólt:

– Igazán nagyon örülök, Mr. Hastings. – Majd a feleségéhez fordult: – Emily, kedvesem, attól tartok, hogy az a párna egy kissé nyirkos.

Emily sugárzó arccal nézett rá, miközben a férfi gyengéd gondoskodással kicserélte a párnát. Különös, hogy egy különben értelmes asszonyt ennyire elvakíthat a szenvedély!

Mr. Inglethorp megjelentével mintha feszélyezettség és leplezett gyűlölködés telepedett volna a társaságra. Miss Howard nem is igyekezett palástolni érzelmeit. Mrs. Inglethorp azonban szemmel láthatóan nem vett észre semmi különöset. Bőbeszédűsége, amit régről ismertem, mit sem csappant az elmúlt évek során, s feltartóztathatatlanul áradt belőle a szó, főleg a közelgő jótékony célú vásárral kapcsolatban, melyet ő szervezett. Előfordult, hogy egy-egy dátumot a férjétől kérdezett meg. A férfi figyelme, gondoskodása egy pillanatra sem hagyott alább. Első pillantásra rendkívül ellenszenvesnek találtam, s bátorkodom azt állítani, hogy az első benyomásom rendszerint helytálló.

Mrs. Inglethorp éppen elfordult, hogy utasításokat adjon holmi levelekkel kapcsolatban Evelyn Howardnak, a férje pedig megszólított:

– Mr. Hastings, ön hivatásos katona?

– Nem, a háború előtt a Lloyd biztosítónál dolgoztam.

– S a háború után oda is fog visszatérni?

– Lehetséges. De meglehet, hogy valami egészen máshoz kezdek.

Mary Cavendish előrehajolt.

– Milyen szakmát választana, ha ahhoz foghatna, amihez kedvet érez?

– Hát, az attól függ.

– Nincs valami titkos hobbija? – kérdezte. – Mondja, nem vonzódik valamihez? Mindenkinek van valami, rendszerint képtelen vágya.

– Ki fog nevetni.

Az asszony elmosolyodott.

– Lehet.

– Titokban mindig arra vágytam, hogy detektív legyek!

– Igazi… a Scotland Yardnál? Vagy Sherlock Holmes?

– Ó, csakis Sherlock Holmes! De igazán, komolyan mondom, engem ez rettenetesen érdekel. Belgiumban egyszer megismerkedtem egy emberrel, egy híres detektívvel, s egészen el voltam tőle ragadtatva. Fantasztikus kis ember. Mindig azt mondta, hogy nyomozó sikerének titka a módszerben rejlik. Az én módszerem az övén alapul, bár természetesen továbbfejlesztettem. Fura emberke, rendkívül piperkőc, de csodálatos esze van.

– A jó detektívtörténeteket én is kedvelem – jegyezte meg Miss Howard. – Bár sok a badarság. Gyilkos csak az utolsó fejezetben. Mindenkinek leesik az álla. Az igazi bűntény, az mindjárt világos.

– Volt már éppen elég bűntény, amelyre sosem derült fény – vetettem közbe.

– Nem a rendőrségről beszélek, hanem azokról, akik benne vannak. A család. Azokat nem lehet rászedni. Azok tudják.

– Ezek szerint azt hiszi – kérdeztem mosolyogva –, hogy ha belekeveredne egy bűnténybe, mondjuk egy gyilkosságba, akkor azonnal meg tudná állapítani, ki a tettes?

– Hát persze. Bár meglehet, hogy egy rakás ügyvédnek nem tudnám bebizonyítani. De biztos, hogy meg tudnám állapítani. Az ujjam hegyében megérezném, ha az a férfi a közelembe jönne.

– Asszony is lehet az illető – mondtam.

– Lehet. De a gyilkosság erőszakos bűntény. Inkább férfiakra jellemző.

– Mérgezés esetében nem feltétlenül – lepett meg Mrs. Cavendish tiszta hangja. – Dr. Bauerstein azt mondta tegnap, hogy a kevéssé ismert mérgek gondatlan kezelésének következtében minden bizonnyal számtalan véletlen mérgezési eset fordul elő.

– De Mary, micsoda rémes társalgási téma ez! – kiáltott fel Mrs. Inglethorp. – Egészen libabőrös lettem tőle. Hanem itt jön Cynthia!

Az önkéntes segélyszolgálat egyenruháját viselő fiatal lány közeledett futva a pázsiton.

– Mi történt, Cynthia? Késtél! Hadd mutassam be Mr. Hastingset. Ez itt Miss Murdoch.

Cynthia Murdoch üde, fiatal teremtés volt, tele élettel, élénkséggel. Lekapta fejéről az egyensapkát, s én megcsodálhattam bronzszínű hajának laza hullámait, s apró, fehér kezét, amellyel a teáscsészéért nyúlt. Ha a szeme s a szempillája sötét, gyönyörű nő lett volna.

Lehuppant a fűre John mellé, s amint feléje nyújtottam a szendvicses tálat, rám mosolygott.

– Üljön már le ide, a fűre. Így sokkal kellemesebb.

Engedelmesen a földre ültem.

– Ugye, Tadminsterben dolgozik, Miss Murdoch?

A lány bólintott.

– Ott vezeklek a bűneimért.

– Tehát sokat bántják? – kérdeztem mosolyogva.

– Még csak az kellene! – kiáltotta Cynthia méltósággal.

– Van egy unokahúgom, aki önkéntes ápolónő – mondtam. – És ő retteg a főnővértől.

– Nem is csodálom. A főnővér rettenetes is, Mr. Hastings. Egyszerűen rettenetes! El sem tudja képzelni! De hál’ istennek, én nem vagyok ápolónő, én a kórházi gyógyszertárban dolgozom.

– Hány embert mérgez meg naponta? – kérdeztem mosolyogva.

Cynthia is elnevette magát.

– Ó, több százat!

– Cynthia – kérdezte Mrs. Inglethorp –, megírnál nekem néhány levelet?

– Természetesen, Emily néni.

A lány azonnal felpattant; viselkedéséből kiérződött függő helyzete, s az, hogy Mrs. Inglethorp ugyan nagyon jó hozzá, de nem engedi, hogy erről megfeledkezzék.

A háziasszony hozzám fordult.

– John majd megmutatja a szobáját. Fél nyolckor vacsorázunk. Már jó ideje leszoktunk a késői, nagy vacsorákról. Lady Tadminster, a képviselőnk felesége, a megboldogult Lord Abbotsbury leánya, szintén így tesz. Ő is úgy véli, hogy manapság jó példát kell mutatni a takarékosságban. Háborús háztartást vezetünk; semmit el nem pocsékolunk, egy darabka papírt sem dobunk el, hanem összegyűjtjük, és zsákokban elszállíttatjuk.

Kifejeztem elismerésemet; aztán John bevezetett a házba, fel a széles lépcsőn, amely jobbra is, balra is elágazott, az épület két szárnya felé. Az én szobám a balszárnyon volt, és a parkra nézett.

John magamra hagyott, s néhány perc múlva az ablakból láttam, hogy kart karba öltve sétál a gyepen Cynthia Murdochkal. Aztán hallottam, hogy Mrs. Inglethorp türelmetlenül Cynthiáért kiált, a lány pedig visszaszaladt a házba. Ebben a pillanatban egy férfi lépett elő egy fa árnyékából, majd megindult ugyanabba az irányba. Negyvenéves lehetett, a haja fekete, mélabús ábrázata simára borotvált. Úgy tűnt, hogy heves indulatok hatása alatt áll. Elhaladtában felnézett az ablakomra, s én felismertem, bár az elmúlt tizenöt esztendőben, amióta nem találkoztunk, ugyancsak megváltozott. John öccse volt, Lawrence Cavendish. Eltűnődtem, mi csalhatta azt a különös kifejezést az arcára. Aztán nem is gondoltam rá többet, hanem saját ügyeimen kezdtem meditálni.

Az este nagyon kellemesen telt, s aznap éjjel a titokzatos Mary Cavendishről álmodtam.

Ragyogó nap virradt ránk másnap, és úgy éreztem, itt-tartózkodásom igen kellemes lesz.

Mrs. Cavendishsel csak ebédnél találkoztam, utána azonban sétálni hívott; egész délután az erdőben csatangoltunk, csak öt óra tájt tértünk haza.

Mikor a hatalmas hallba beléptünk, John mindkettőnket a dohányzóba invitált. Az arcán azonnal láttam, hogy valami baj van. Követtük, s ő becsukta mögöttünk az ajtót.

– Ide figyelj, Mary, itt nagyban áll a bál. Evie összeveszett Alfred Inglethorppal, és itt hagy minket.

– Evie? Méghogy itt hagy?!

John rosszkedvűen bólintott.

– Igen, odament anyámhoz, és… de már jön is Evie.

Miss Howard belépett. Ajkát szorosan összezárta, a kezében kis bőrönd. Felindultnak látszott és elszántnak, de némi mentegetőzés is érződött a hangjában.

– Mindenesetre – fakadt ki – legalább megmondtam a véleményemet!

– De hát drága Evelyn – kiáltott Mrs. Cavendish –, ez nem lehet igaz!

Miss Howard komoran bólintott.

– De még mennyire, hogy igaz! Sajnos mondtam egyet s mást Emilynek, amit nem felejt el egyhamar. Nem bánnám, ha sikerült volna kicsit felráznom. Bár bizonyára falra hányt borsó volt az egész. Kerek perec megmondtam neki: „Öregasszony maga, Emily, s nincs nagyobb bolond a vén bolondnál. Az az ember húsz évvel fiatalabb magánál, s ne ámítsa magát, hogy miért vette el. A pénzéért! Jobb, ha nem bízza rá mindenét. Raikes gazdának nagyon csinos fiatal felesége van. Csak kérdezze meg a drága Alfredet, mennyi időt tölt odaát.” Jó mérges volt. Hát persze! Én meg mondtam tovább: „Én figyelmeztetem, akár tetszik, akár nem. Az az ember szemrebbenés nélkül meggyilkolná! Nem jó fajta. Mondhat, amit akar, de jusson eszébe, hogy én mit mondtam. Nem jó fajta!”

– És mit válaszolt?

Miss Howard rendkívül kifejező grimaszt vágott.

– „Az én drága Alfredem”, „egyetlen Alfredem”, „aljas rágalom”, „aljas hazugság”, „aljas perszóna”, aki az ő „drága férjét” rágalmazza! Minél előbb távozom, annál jobb. Úgyhogy már megyek is.

– Máris?!

– Ebben a pillanatban!

Egy másodpercig csak ültünk, és Evie-re bámultunk. Végül John Cavendish, aki belátta, hogy nem tudja őt meggyőzni, felállt, hogy megnézze a vasúti menetrendet. A felesége követte, s közben azt motyogta maga elé, hogy meg kellene próbálni jobb belátásra bírni Mrs. Inglethorpot.

Amint kiment a szobából, Miss Howard arckifejezése megváltozott. Izgatottan felém hajolt.

– Mr. Hastings, maga becsületes ember. Bízhatom magában?

Kissé meghökkentem. Kezét a karomra tette, és suttogóra fogta a hangját.

– Vigyázzon rá, Mr. Hastings. Szegény Emily! Ezek itt mind hiénák… mindannyian. Tudom én, mit beszélek! Egy sincs közöttük, akinek ne a pénzére fájna a foga. Én vigyáztam rá, amennyire csak tudtam. Most, hogy már nem leszek útjukban, majd rávetik magukat.

– Természetes, Miss Howard – mondtam –, mindent megteszek, ami tőlem telik, de biztos vagyok benne, hogy maga most nagyon zaklatott és kimerült…

Félbeszakított; lassan ingatta a mutatóujját.

– Fiatalember, higgyen nekem! Én régebben élek ezen a világon, mint maga. Csak arra kérem, hogy tartsa nyitva a szemét. Majd meglátja, hogy igazat szóltam.

A nyitott ablakon behallatszott a beindított motor hangja. Miss Howard felállt, és az ajtó felé indult. John hangja hallatszott odakintről. Evie keze már a kilincsen volt, amikor visszafordult.

– És mindenekelőtt, Mr. Hastings, tartsa szemmel azt a szörnyeteget… a férjét!

Válaszra nem maradt idő. Miss Howardot elborította a tiltakozás és búcsúzás izgatott áradata. Inglethorpék nem voltak jelen.

Amint a kocsi kigördült, Mrs. Cavendish hirtelen kivált a csoportból, s a pázsit felé ment, egy magas, szakállas férfi elé, aki a ház felé közeledett. Mary elpirult, amint kezet nyújtott a férfinak.

– Ez kicsoda? – kérdeztem élesen, mert a férfi ösztönös bizalmatlanságot keltett bennem.

– Dr. Bauerstein – válaszolt John röviden.

– És ki az a dr. Bauerstein?

– Pihenőkúrán tartózkodik a faluban; idegösszeomlása volt. Londonban specialista; nagyon okos ember… úgy tudom, a mérgezéses esetek egyik legnagyobb szaktekintélye.

– És Marynek nagyon jó barátja – vetette közbe Cynthia, akit nehéz elhallgattatni.

John Cavendish összevonta a szemöldökét, és másra terelte a szót.

– Jöjjön, járjunk egyet, Hastings. Elég rohadt ez az egész ügy. Evelyn Howard csúnyán szókimondó teremtés, mégis azt mondom, hogy nincs nála hűségesebb barát Angliában.

A ligeten keresztül vezető ösvényen indultunk el, s a birtokot szegélyező erdőn át lesétáltunk a faluba.

Amint visszafelé menet bementünk az egyik kapun, cigányforma csinos fiatal nő jött szembe, s mosolyogva bólintott.

– Ez aztán a csinos teremtés – jegyeztem meg elismerően.

John arca elkomorult.

– Ez Mrs. Raikes.

– Az, akit Miss Howard…

– Pontosan – vágta rá John, indokolatlanul kurtán. Eszembe jutott az ősz öreg hölgy a nagy házban, meg az az elszánt, élénk arcocska, amely az imént ránk mosolygott, s megfoghatatlan rossz előérzet legyintett meg. Elhessegettem.

– Csodálatos, patinás hely ez a Styles – mondtam Johnnak.

Szomorkásan bólintott.

– Igen, szép birtok. Egy szép napon az enyém lesz – legalábbis jog szerint engem illetne, ha az apám tisztességes végrendeletet hagyott volna hátra. S akkor nem volnék ilyen rohadtul leégve.

– Le van égve?

– Drága barátom, cseppet sem restellem elmondani magának, hogy veszettül szűkében vagyok a pénznek.

– Nem tudná az öccse kisegíteni?

– Lawrence? Minden pénzét elherdálta azzal, hogy csodálatos díszkötésben kiadatta a silány költeményeit. Egyikünknek sincs egy vasa sem. Anyám mindig nagyon jó volt hozzánk, meg kell mondanom. Vagyis egész mostanáig. A házassága óta persze… – Félbehagyta a mondatot; a homlokát ráncolta.

Első ízben éreztem, hogy Evelyn Howarddal valami meghatározhatatlan veszett ki a légkörből. A jelenléte biztonságot sugárzott. S ez a biztonság most megszűnt – és a levegőt átjárta a gyanakvás. Hirtelen felrémlett előttem dr. Bauerstein baljós arca. Mindenki és minden iránti gyanakvás töltötte el a lelkemet. Meglegyintett a veszedelem előszele.

Tartalom

Első fejezet – Stylesba megyek

Második fejezet – Július tizenhatodika és tizenhetedike

Harmadik fejezet – A tragédia éjszakája

Negyedik fejezet – Poirot nyomoz

Ötödik fejezet – Ugye, nem sztrichnin?

Hatodik fejezet – A törvényszéki halottszemle

Hetedik fejezet – Poirot megfizeti adósságát

Nyolcadik fejezet – Új gyanú

Kilencedik fejezet – Dr. Bauerstein

Tizedik fejezet – A letartóztatás

Tizenegyedik fejezet – A bűnvádi eljárás

Tizenkettedik fejezet – Az utolsó láncszem

Tizenharmadik fejezet – Poirot mindent megmagyaráz

Nyaraló gyilkosok

Temetni veszélyes

Hercules munkái

Az ABC-gyilkosságok

Az Ackroyd-gyilkosság

Halál a Níluson

Gyilkosság az Orient expresszen

Bűbájos gyilkosok

Macska a galambok között

A titokzatos Kék Vonat

Találkozás a halállal

A karácsonyi puding

A kutya se látta

Öt kismalac

Gyilkosság Mezopotámiában

A titokzatos stylesi eset

Lord Edgware meghal

Az Álmok Háza

Zátonyok közt

Ház a sziklán

A Nagy Négyes

Mrs. McGinty meghalt

Cipruskoporsó

Halloween és a halál

Függöny

Gyilkosság a diákszállóban

Gyilkosság a golfpályán

Halál a felhők között

Hétvégi gyilkosság

Nyílt kártyákkal

Tragédia három felvonásban

A fogorvos széke

Gyilkosvadászat

A titokzatos ellenfél

Cinkostársak

N vagy M

Balhüvelykem bizsereg

Gyilkosság a paplakban

A kristálytükör meghasadt

Szunnyadó gyilkosság

A Bertram Szálló

Egy marék rozs

Paddington 16:50

Rejtély az Antillákon

Holttest a könyvtárszobában

Gyilkosság meghirdetve

Nem zörög a haraszt

Nemezis

Nem csalás, nem ámítás

A barna ruhás férfi

Mert többen nincsenek

Miért nem szóltak Evansnak?

Parker Pyne esetei

Pókháló

Örök éj

A vád tanúja

Az alibi

A ferde ház

És eljő a halál

A sittafordi rejtély

Eljöttek Bagdadba

Gyöngyöző cián

Frankfurti utas

Három vak egér és más történetek

Mr. Quin

A pollensai probléma

Chimneys titka

A Hét Számlap rejtélye

Gyilkolni könnyű

Éjféltájt

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Zelei Dávid

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

A borítót Tillai Tamás sorozatterve alapján

Tóth Gábor tervezte

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 699 4

www.helikon.hu

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes

ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban,

booklove.hu - n!

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Jost – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Roboto – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License