Nemere István

Attila hun király magánélete

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2021

EPUB ISBN: 978-963-453-819-6

MOBI ISBN: 978-963-453-820-2

Tartalomjegyzék

1. Gyermekkor - félhomályban

2. A férfi színre lép

3. A hosszú út kezdetén

4. Játszma Európa térképén

5. Egy király a trónon

6. Az összeesküvés

7. „Küldd el a fejét...!"

8. A háború szele

9. Most már nincs megállás

10. Catalaunum, és ami utána volt

11. Egy álom szertefoszlik

Gyermekkor - félhomályban

Szinte semmit sem tudunk Attila születésének körülményeiről és gyermekkorának első éveiről. A hunok későbbi nagykirálya - a kifejezés az európai „császár”, caesar szónak felelt meg akkoriban náluk - egyike volt egy előkelő család sok-sok hasonló gyermekének. Ezekben a családokban egyre- másra születtek a lányok és a fiúk, hisz a fogamzásgátlás ismeretlen volt náluk. De nem is tartották volna szükségesnek, ha ismerik is. A gyermek isten adománya, és minél több van belőlük, annál jobb. Különösen á fiúknak örültek, hisz azok pótolják az elesett harcosokat, és maguk is harcosokat nemzenek majd, ha felnőnek. Ha megérik a férfikort - mert az korántsem volt olyan biztos.

A hunokat akkoriban Róma is rettegte, nem is szólva a belőle kiszakadt keleti birodalomról. Bizánc elgörögösödött vezető rétege és a birodalom lakói közelebb voltak ezekhez az ázsiai hordákhoz. Többször találkoztak velük, mint a nyugatrómai birodalom lakói, hadseregei. Ám azért egyöntetű volt a vélemény, hogy ezek a hunok valamiféle rettenetes népek, talán nem is emberek!

Amikor a többi barbár között ezek is feltűntek Keleten és fenyegetni kezdték a magát civilizáltnak és a világurának hívő rómaiakat és bizánciakat, azok jobbára elrémültek. A hunok alacsony termetűek voltak, bőrük ázsiai mintára sárgás, szemük keskeny. Az orruk lapos, arcukon nem nőtt szakáll. Még fegy- vereik is olyan furcsák voltak, szokatlanok, a nyelvüket pedig az égvilágon senki sem értette. Hogy valamiféle keverék-nép, az akkor még nem volt világos. Nem tudhatták, hogy ha a hunok megindultak nyugat felé és ott kalandozva fosztogatták a városokat, tartományokat, akkor nem csak egyetlen nép tagjai voltak velük. Mindenféle velük szövetséges, rokon barbár népek fiai is csatlakoztak hozzájuk. És bár első feltűnésük idején, a Krisztus utáni harmadik-negyedik században már elhagyták Ázsiát, azért hírlett, hogy a kínai császárok még most is rettegnek tőlük.

De minden félelmetességük ellenére is, amikor más barbároktól kellett Rómának megvédelmeznie magát, hát velük szövetkeztek. Hamarosan kiderült, hogy bizony ezek a hunok igencsak jók a harcmezőkön, nagy stratégák és egészen szokatlan harcmodorral is tudnak küzdeni. Legyőzték az akkoriban a Dunától északra pusztító alánokat, vizigótokat, vandálokat.

Amikor aztán először álltak be a római zászlók alá és sikeresen legyőzték a barbárokat is, Róma népe megbékélt és ha be nem is fogadta a hunokat a birodalomba, és nem zárta őket a szívébe, azért most már egy kissé másképpen, barátságosabban tekintettek rájuk.

A rómaiak némi félelemmel, nagy adag kíváncsisággal szemlélték ezeket a fura alakokat. Százával és ezrével vonultak be a római sereggel együtt a városokba. Kis fickók csupa prémben, amit nyáron is viseltek, apró termetű lovakon, tegezzel és nyílvesszőkkel a vállukon, különös alakú íjakkal. Mindenki tudta róluk, hogy nincsenek városaik, nem telepedtek le. Azt a régóta falak között élő, földet művelő polgárok el sem tudták képzelni. Hiszen lám, még a frankoknak meg a germánoknak is vannak településeik, erődítményeik, házaik, földjeik.

De a hunok ezekhez sem hasonlítottak. Egyáltalán, ők senkihez sem voltak foghatóak, mindenkitől szinte mindenben különböztek.

Akkoriban minden igazin hun elég ijesztően nézett ki.

Azok, akik nem szolgáltak nyugaton a rómaiaknál vagy délen a bizánciaknál, nem különböztek ottani társiaktól. A gyerekek koponyáját általában eltorzították. Amikor még képlékeny volt a finom csontjuk, falapok közé szorították, szíjakkal körülcsavarták. Nem törődtek azzal sem, hogy ordít a csecsemő. Olyan kóros, torz, hátrafelé domborodó koponyát formáztak, amit ők maguk ősidők óta szépnek tartottak. „Ilyen egy szép hun fej”, mondhatta egy-egy büszke apa vagy anya, amikor hónapokkal később kibontották a szíjakat és megnézték a csecsemő fejét. Már ha a gyerek túlélte mindezt, természetesen.

A fiatal fiúk arcát is elcsúfították. Az arcokon mély bevágásokat tettek, hogy megakadályozzák a szőrök serkedését, kinövését. Talán mondani sem kell, hogy mindez így együtt roppant vad külsőt kölcsönzött nekik - és ők örültek ennek. Akkor voltak büszkék, ha minden más nép rettegett tőlük. Ezt elsősorban a külsejükkel érték el, no de nem alaptalanul álltak könyörtelen és kitartó harcosok hírében sem. Mindig vadállatok bőrébe öltöztek, fejükön még lent délen járva is prémes süveget hordtak. A lábszárukat bőrszíjakkal csavarták körbe.

Nomád hordákban, nagy csoportokban éltek közép-Ázsia vad vidékein. Már elhagyták az igazi Ázsiát, a kínai-mongol keletet, de még nem érkeztek meg nyugatra. Kérdéses volt persze az is, hogy egyáltalán van-e céljuk? És az éppen a nyugat lenne? Vándoroltak, de inkább csak legelésző állataik nyomát követték, azok szükségletei szerint mozogtak. No és harciasságuknak is tanújelét adták szinte minden évben. Hol a Káma partján bukkantak fel, hol a Duna vidékén. Soha senki nem tudhatta az úgynevezett „civilizált” országokban, merre járnak éppen és legközelebb hol találkoznak velük? Megesett, hogy éveken át a határvidék közelébe sem jöttek, az ott élők egyetlen hunt sem láttak, aztán egyszercsak egy hűvös hajnalon meghallották jellegzetes „úúúún!”-kiáltásukat, amelyről a rómaiak a nevüket is adták. És felbukkantak Vágtató kis lovaikon, nyílzáporban, kardok ontotta vérben fürödve...

Nem lehet véletlen, hogy ilyesmik maradtak fenn erről a népről. A leírás tükrözi a megtelepedettek, a civilizáltak szokásos félelmeit és idegenkedését is.

A hunok akkoriban - úgy beszélték - már túl voltak világra szóló nagy birodalmuk elpusztításán. A keletiek - a mongolok, a kínaiak és mások - egyszer már legyőzték őket. De az ellenségeskedések nem szűntek meg. Jóval később sokan vélték úgy, hogy a kínai Nagy Falat éppen ellenük építették. Bizonyos jelek arra mutattak, hogy a hunok most inkább nyugat felé sodródnak. Soha nem lehetett tudni, hogy a laza szövetségben élő törzseik mikor kötnek szorosabb barátságot és ki ellen fordulnak - együtt? Egyelőre azonban az volt a helyzet, hogy lám, egyes törzseik, csoportjaik el is adták magukat zsoldosoknak.

Mások úgy vélték, nem más népek, hanem az elsivatagosodás vetett véget a hunok ázsiai hatalmának. Akár így volt, akár úgy, tény, hogy most már a nyugati világgal is voltak kapcsolataik - nem okvetlenül csak erőszakon alapuló kapcsolatok.

Ezek az emberek több száz éven keresztül a Dunától Kínáig vándoroltak ide-oda, olykor államokat is alkottak, de mivel városaik sem voltak és nem igazán művelték a földet, a letelepedettség nem volt rájuk jellemző. Ha kellett, egy egész nemzet, akár több százezer ember egyetlen óra alatt útra készen állt. A nők és gyerekek szekereken, kocsikon, a férfiak lóháton mozogtak, vándoroltak, megfoghatatlanok voltak. Semmi sem kötötte őket egyazon helyhez.

Voltak persze arisztokratáik is, akik politikai szükségszerűségből nemegyszer idegennel házasodtak. A többnejűség volt a divat, de csak a főembereknél. A királyaik, törzsfőik, egyes nemzetségek („klánok”) vezetői tarthattak több feleséget és annyi ágyast, amennyit el bírtak tartani. De úgy a tősgyökeres hunok, mint az efféle elit-keveredésből származó germán, skandináv és más ázsiai félvérek is igyekeztek megtartani a náluk előkelőnek tartott ázsiai küllemet. Ha nem igazi hun volt az illető és fejét nem formázták csúcsosra, arcát nem vagdosták be, szeme nem mandulát mintázott - akkor is szerették orrukat laposnak mutatni, hajviselettel sugallni a megváltozott fej formát.

Volt egy „arisztokrata” kaszt, egy keskeny réteg, amely megőrizte vérének tisztaságát és mindazt, ami ezzel járt. Ok igen magasról néztek le a többiekre és előszeretettel tartottak össze.

A gyerekek is harcolni tanultak, mint minden férfi. A kisfiúkat - éljenek akkor éppen akárhol – lovak helyett egyelőre birkákra ültették, azokon nyargalásztak ezek a pöttöm emberkék. És méretükhöz szabott kis kardot, nyilat kaptak, no meg pányvát is. Azt a bőrhurkot, kötelet oly ügyesen használták csatákban is, hogy arról, a rómaiak és más nyugatiak ódákat zengedeztek.

Nincs okunk feltételezni, hogy Mundzuk hun király fiát, Atillát is másképpen nevelték volna. Mundzuknak igen sok gyermeke volt — hisz felesége is akadt bőven. Ezek a féltestvérek jól elvoltak egymással. Már csak azért is, mert igen különböző korúak lévén nem együtt nevelkedtek. A hunoknál ugyanis minden évben más és más faladat várt a fiúgyermekekre, így ha együtt is laktak, napközben a tevékenységük nem volt azonos. A nagyon kicsiket megtanították előbb birkán lovagolni, aztán alig volt négy vagy öt éves, már alacsony lóra került. Közben megtanították a fegyverekkel is bánni. Még később egymásnak eshettek előbb puszta kézzel - a felnőttek, jobbára a harcokból már kikopott idősebbek, vagy a csatákban kissé megnyomorodott bajtársak - okították őket á birkózás, a közelharc elemeire. Közben szinte észrevétlenül kezükbe simultak a fegyverek, az ütő, a vágó, a szúró szerszámok és a pányva (lasszó). Megtanultak mindent a lovakról - való igaz, a legegyszerűbb hun harcos is szerette lovát és azt bármi betegségéből ki tudta gyógyítani. Ahogy nőttek a gyerekek és már tíz tavaszt láttak legalább, akkor az élet egyéb dolgaival is megismerkedhettek. Esténként az igricek dalba szőtt történeteit hallgatták a régi nagy hunokról, a királyaikról és népük dicső tetteiről. Aztán megízlelték a mindennapi életet. Ahányszor csak vándorútra indult törzsük, ismerkedtek a tájjal, a vidékekkel, szájtátva hallgatták az idősebb, tapasztalt harcosok meséit arról, hányféle nép él ezeken a kiterjedt síkságokon, milyenek a távoli hegyek. Hogy vannak akkora folyók, hogy alig látni a túlsó partjukat. Hogy más népek más nyelveken beszélnek, de azokat meg lehet tanulni. Hogy vannak népek, amelyek úgynevezett „házakban” laknak, ami nem is sátor, mert fala kőből vagy vert sárból van, és nem lehet szétszedni, odébb vinni és másutt ismét felverni...

Mire egy hun gyerek tizenhárom-tizennégy éves lett, gyakorta kész férfi volt. Minden valószínűség szerint Attila is így nőtt fel és ilyen kamasszá lett tizenöt éves korában.

A rómaiak akkoriban egy sajátos túsz-rendszert működtettek, amely az ókorban már régóta megállta a helyét. Ezért elfogadott módozatnak számított és a legbarbárabb népek ugyanolyan jól ismerték, mint a civilizáltak. Hiszen mindenki élt vele.

Ha Róma szövetséget kötött valamely barbár néppel, törzzsel, akkor kölcsönösen magas rangú túszokat cseréltek. Általában római patríciusok, az államhatalomban fontos szerepet betöltő személyek fiait cserélték ki a barbár törzs hasonlóan döntésképes embereinek fiaira (lányok e tekintetben szóba sem jöttek, azokat majdnem hasonló elvekkel férjhez adták a bizonytalan szövetségesekhez vagy a jó baráthoz). Ennek a rendszernek több pozitív vonása, haszna is volt. Az egyik: ezerszer is meggondolta az a római, akinek gyermeke mondjuk a germánoknál vagy hunoknál vagy vandáloknál volt túsz, hogy olyan törvényt, lépést, netán hadjáratot engedélyezzen, amely a szóban forgó másik nép vagy érdekei ellen irányul. Ez visszafelé is működött, tehát a barbár törzs sem támadta meg Rómát, ha vezérei fiai az Örök Város falai között éltek.

De voltak egyéb hasznok is. Például az, hogy Róma ily módon kiterjeszthette befolyását, hiszen ezek az ifjak magukba szívták nyelvét, kultúráját, szokásait, megtanulták múltját és életmódját – majd a túsz-időszak végeztével visszamentek a törzshöz, népükhöz és ott akarva-akaratlanul terjesztették a római szokásokat, mi több, amint eljött az ideje és maguk lettek a nép vezetői, már kissé római módra is gondolkoztak. Könnyebb volt velük tárgyalni és megnyerni őket a római igényeknek, hiszen ismerték a nyelvet, szót lehetett velük érteni.

A harmadik haszon az volt, hogy az ilyen évek során személyes barátságok is szövődtek és ezek később minden egyébnél erősebbnek bizonyulhattak. Néha ezek többet értek, mint az aláírt szövetségek.

A barbárok is kedvelték a túszokat. Egyfelől a náluk lévő rómaiaktól az évek során sok mindent megtudhattak hazájukról, másfelől a rómaiaktól hazatérő fiatalok afféle kémek is voltak egyben (ez fordítva is igaz, természetesen). Mindkét fél kihasználta hát ezeket a több évig tartó folyamatokat, ám ha továbbra sem bírtak egymással, hát a régi túszok helyett újakat cseréltek, ismét néhány évre.

Nos, az eléggé megbízhatatlan források szerint így került Attila is a rómaiakhoz!

Honorius római császár és a hunok királya, Roua túszokat cserélt, méghozzá nem akárkiket. Roua az unokaöccsét, az akkor tíz, más források szerint tizenkét éves unokaöccsét, Attilát küldte el, cserébe kapott egy Pannónia nemes patrícius családból származó gyermeket. A hunok ugyanakkor nemcsak a nyugat-római császársággal, hanem a kelet-rómaival, vagyis Bizánccal is fenntartottak ilyen kapcsolatokat, ott is voltak túszaik és onnan is kaptak ellen-túszokat.

Addigra persze a római birodalom csak régi önmaga árnyéka volt. Ahányszor egy-egy nagyobb barbár nép ellene indult, a rómaiak ijedten „felkérték” azt a népet, segítsen legyőzni a többi barbárt, és ezért „zsoldot” is fizettek nekik. Akkor is, ha azok meg sem ütköztek a többi barbárral. A sztyeppék népei jól tudták, hogy ez egyfajta adó, amit időről időre bevasalhatnak a szépnevű, de már gyengülő birodalom uraitól és nemegyszer éltek is az alkalommal. Ez a rendszer sokáig működött és mindenki helyeselte - elsősorban a római tartományok lakossága, amely így megmenekült a dúlásoktól, ugyanakkor nem kellett katonáskodnia és a vérét ontania. Nem is volt nagyobb baj, egészen addig, amíg tartott a pénzből. De amikor az fogyni kezdett, már nem volt mivel betömni a keletről egyre csak áradó és fenyegetőző népek száját, sőt maga a birodalom is nélkülözni kezdett. Az egykori büszke római hadsereg bizarr keveréke volt Eurázsia legkülönfélébb fajtáinak, bőrszíneinek, nyelveinek, fegyverzeteinek. Eleinte még legalább a tisztek voltak latinok, csak a katonák másfélék - aztán Róma már rá kellett hogy bízza a vezényletet is az idegenekre. Így aztán „római hadsereg” néven latinul nem tudó tisztek vezetése alatt germán, frank, ibériai, szláv és a végén ázsiai csapatok harcoltak.

Ekkor jöttek a hunok és keletről mintegy „meglökték” az egész rendszert. Pattogtak a dominó lapocskái, dőltek a képzeletbeli falak. Az összes addig odavándorolt népet nyugatra szorították a hunok, azok pedig csak nyugatra vándorolhattak- menekülhettek tovább. Hosszan sorolhatnánk, milyen dolgok estek meg a rómaiakkal a vizigótok betörése idején és később, de szinte minden nyugatra szorított néppel elég sok bajuk volt. Ráadásul arra is ügyelniük kellett, nehogy ezek a barbárok egyszercsak összefogjanak - Róma ellen... Komoly összegeket emésztett fel évről évre az a római aknamunka, amelynek célja a barbárok közti egyenetlenségek, gyűlölködések szítása vagy éberen tartása volt!

Nos, miközben zajlottak ezek a harcok, a rómaiak úgy vélték, megvásárolhatják Roua királytó annak - ha nem is a hűségét - de legalább a közömbösségét. A „be nem avatkozás” politikáját. Évi 175 kiló aranyát ajánlottak Rouának, ha vállalja, hogy attól kezdve a Római Birodalmat szolgálja. Ehhez el kellett ismerniök a határokat - vagyis azt, hogy a Duna északi partja a hunoké, a déli a rómaiaké. Sikerült a római csel, megosztották a hunokat - azok egyik királya, Roua egyezségre lépett velük, a másik fele nem, de ez a másik rész gyenge volt ahhoz, hogy egyedül támadjon Rómára.

Ezt az egyezséget pecsételték meg a túszok cseréjével és így került Mundzuk, Roua öccsének egyik fia, Attila Honorius császár udvarába...

Mit tudunk az akkori idők Attilájáról?

Ismét csak azt kell mondanunk, hogy nagyon keveset - olyannyira, hogy még a születési évéről is örökös bizonytalanság uralkodik. Feltételezhető, hogy Attila, Mundzuk fia Krisztus után 395-ben látta meg a napvilágot. A „hol?” kérdés eleve elhibázottnak és feleslegesnek, vagyis megválaszolhatatlannak tűnik. Azért, mert a hunoknak nem voltak városaik, és a folytonosan vándorúton lévő nép maga sem tartotta számon, mikor merre járt és ki hol halt meg, illetve hol született. Ezért a kérdésre a legtökéletesebb válasz úgy hangzik: „Valahol”. Valahol Európa és Ázsia között, vagy éppen e két világ határán. Valószínűbb azonban, hogy már az Uraitól nyugatra, tehát Európában. Talán éppen egy olyan szekértáborban, amely akkoriban valahol a Duna mentán táborozott. Ott sűrűsödtek össze a hunok akkortájt.

A nők, a fegyverforgatásra képtelen öregek, a szolgák és rabszolgák, valamint a gyerekek szekereken utaztak. Így hát azt kell mondanunk: Attila is szekéren született. A nyelvészek szerint az „attil” szó kisatyát jelent. Érdemes tudni, hogy a hunok nyelvén a Volga folyót is Attilának hívták és Mundzuk, a gyermek apja igen kedvelte ezt a folyót. De Attila helyett a hunok sokszor mondtak Atli-t, Atzelt, Etelét. Az „etel” állítólag vasat jelentett és a később született legendák szerint apja már előre tudta, milyen világhódítót szült az anyja, ezért adta neki ezt a nevet. A történetet persze nyugodtan sorolhatjuk a valóság nélküli legendák közé.

Persze voltak hun „városok” is – a szekértáborok, amelyekből sokszor több ezer vagy tízezer találkozott és akkor szekérvárosokká álltak össze - egy időre. Vándorlásuk az évszakoktól, a legelők bőségétől függött és csak a természeti törvények állhattak útjukba. Legyőztek minden akadályt és egy- egy vidéken addig táboroztak, míg azt minden szempontból ki nem ürítették. Lelegelték füvét, leszedték gyümölcseit és így tovább. Aztán odébbálltak és pár nap járóföldre elölről kezdték. A lovasok, vagyis a harcosok jóval a tábor előtt jártak és ritkán találkoztak. Ezek derítették fel a vidéket, amerre jön majd a tábor, elkószáltak balra és jobbra, figyelték az ellenséget - ha volt ilyen - és közben futárok útján folyamatos kapcsolatot tartottak a sokkal lassabban vándorló, vagy éppen megtorpant szekértáborral. Amelynek védelmére persze mindig elegendő harcost hagytak hátra. Ha valaki megbetegedett, ő is szekerekre került, aminthogy a sebesültjeiket sem hagyták a csatatereken.

Amikor Attila apja meghalt, nagybátyja túsznak küldte el a rómaiakhoz. A kisfiú akkor már olyan lehetett, mint egy miniatűr hun harcos - mindent tudott, amit a nagyok, csak még nem nőtt meg eléggé. Arról sem szabad megfeledkeznünk, hogy azért a hunok is emberek voltak, vagyis éppen úgy élt bennük az irigység, a kapzsiság, a hatalomvágy, olykor a becstelenség és aljasság, mint a világ összes többi nemzetében akkor is azóta és most is. Így gyanítható: nagybátyjai azért szabadultak meg tőle, mert féltek, hogy hamarosan a nyakukra nő és átveszi a vezetést. Az akkori hun vezetés sokkal jobban kedvelte Attila bátyját, Bledát-Budát (és még számos más néven emlegették őt), aki bizony nála diplomatikusabb természetű, hajlékonyabb volt. Az alig tíz éves Attila ugyanis már fennen bírálta az „öregek” rossz vezetési módszereit és azt, hogy hajlanak az idegenek szavára, ahelyett, hogy legyőznék őket... Ilyen kissé vérmes, de „uralkodó típusú” volt az a gyerek, írták róla később.

Talán ő is jobban járt azzal, hogy elküldték az idegenek közé. Egyfelől nem volt otthon és nem keltett zavart, másfelől az „öregek” remélték: majd csak kinyílik az értelme és látva a nagyvilágot és annak bonyolultságát, visszatérve nem fogja őket bírálni.

No és az is megfordulhatott a fejükben, hogy a következő évek alatt sok minden történhetett egy gyerekkel a messzi Nyugaton. Még az is, hogy elviszi valami járvány, és megszűnik a gond...

Igen, azokban az időkben a hun vezetés megelégedett kisebb sikerekkel is. Amiket ráadásul könnyen elért, hiszen elég volt valahol felbukkanni és „úúúúnnnn!”-kiáltásokat hallatni, hogy az ellenállás megszűnjön és ők kedvükre rabolhassanak. Így nagy csatákba, nagy háborúkba nem bonyolódtak - nos, ez volt az egyik pont, amit a fiatalok nehezményeztek. Ha Attila akkor a hunok között marad, hamarosan nyílt szembefordulásra került volna sor az „ifjú hunok” és a megcsontosodott, már semmi kockázatot nem vállaló öregek között.

A fiatal barbár túszokat hol Rómában, hol Ravennában őrizték. Nem is akartak megszökni, igazi őrzésről tehát szó sem volt - tudták, ha sikerülne átkelniük a birodalmon és hazajutnának, éppen az övéik látnák el a bajukat, amiért megszegték az egyezséget. Így hát a túszokat ne úgy képzeljük el, hogy bilincsben, talpig vasban, kenyéren és vízen senyvedtek valami börtönben. Éppen ellenkezőleg, az állam vendégei voltak, jó iskolákba járatták őket, szabadon jártak-keltek, fényesen eltartották őket. No és persze egész idő alatt dolgozott a római propagandagépezet: „Látjátok, ez a nagy birodalom, ennek polgárai szabadon élnek, nem kell örökké harcolniok, járják a tengereket, ott vagyunk Afrikában és otthon vagyunk Ázsiában, hatalmunk kiterjed mindenhová, mi vagyunk a kultúra hordozói, múltunk fényes...!”

Maguk a túszok sem akartak kilógni a tömegből. Furcsa is lett volna a maguk viseletét hordani vagy barbár szokások szerint élni ebben a környezetben. Tehát tunikát öltöttek, gyorsan megtanultak latinul és már egymás között is úgy beszéltek. Olykor levelet írtak szüleiknek, hogy időről időre jelezzék, élnek és minden rendben van, a megkötött szövetség áll és működik. Szerelmek szövődtek, amiket nemegyszer bizony éppen a római diplomaták és állami hivatalnokok pártoltak - éppen azért, hogy még inkább magukhoz kössék ezeket a távolról érkezett ifjakat. Akik sokszor más és más törzsből, népből származtak és egymás között is csak egyetlen közös nyelvük maradt: a latin. Vagyis ellenségeik nyelve....

Ha pedig eljött a túsz-korszak vége és hazamehettek, senki sem ment üres kézzel. Műtárgyakat, könyveket (tekercseket), barátokat, barátnőket, szolgákat vittek magukkal. Táncosokat, mutatványosokat, akrobatákat, fegyverfogható cselédeket, élettársakat... Mindezek segítettek fellazítani a törzsi kötelékeket, idegenként ékelődtek be a barbár törzsek életébe, és olykor például szolgáltak azoknak, akik változtatni szerettek volna a megcsontosodott régi rendszereken. Ne feledjük, hogy ugyanakkor a rómaiak ideológiailag is megdolgozták a túszokat, anélkül, hogy azok észrevették volna - az agymosás sem huszadik századi találmány, de nem ám. Sok római történetírót, költőt olvastak és ezek után azt hihették, hogy a Birodalomnak csak fényes múltja, nagy győzelmei voltak, mindenképpen az tehát a civilizált világ csúcsa. És ez - bizonyos időszakokban igaz is volt.

De már nem ekkor, ám ezt ezek a fiatalemberek ritkán vették észre.

Csak sejthetjük, hogy Attila kezdetben nem érezte jól magát ebben az új életében. Kritikusan szemlélte a körülményeket, mondanánk mai nyelven. Ebben nyilván nagy szerepet játszott az is, hogy odakünn a sztyeppén született, tízegynéhány évig másféle környezetben élt, amit optimálisnak, jónak, sőt az egyetlen helyesnek és követendőnek tartott. Más túszok is így lehettek ezzel.

Ennek ellenére elállt a lélegzete, amikor meglátta a rómaiak gazdagságát és felfogta, hogy ezek itt már akkor is építkeztek, éltek, tevékenykedtek, amikor az ő múltjuk még a legendák ködébe vész. Ugyanakkor ez az ember türelmes volt, tudott várni. Szépen, lassan szemlélődött. Kihasználta a túsz-lét előnyeit. Megtanult latinul és későbbi külföldi - jobbára görög, Bizáncból érkezett - szem- és fültanúk szerint jól beszélte a nyelvet. Valahol ösztönösen sejtette is, hogy a nyelven keresztül behatolhat a másik nép leikébe és onnan is előbányászhat sok fontos ismeretet.

Hogy miket tervezett, még nem tudni. Vagy hogy túsz korában egyáltalán volt-e becsvágya és konkrét tervei? Azt hisszük, eleinte csak az ambíció uralta. A hun államvezetés - ha szervezetüket ezzel a modem fogalommal illethetjük egyáltalán roppant bonyolult volt, sok személyes kötődésen és tekintélyen alapult. Az, hogy egyetlen ember vezesse ezt a nagy szerveződést, nem mindig volt magától értetődő. Mint oly sok „barbár” nép, a hunok is rájöttek az előző századok során: nem mindig jó az, ha egyetlen kézben összpontosul a hatalom. Ezt gyakorlati okok miatt is mellőzni igyekeztek, másrészt pedig meglehetősen széthúzok voltak. E széthúzást elősegítette a törzsekre, nemzetségekre tagolódás is, amely miatt a legtöbben elsősorban a saját nemzetségfőjüknek kedveztek. Akinek nagyobb létszámú, erősebb nemzetsége, törzse volt, az nagyobb eséllyel indult harcba egy-egy főtisztség elnyeréséért. Megesdett sokszor, hogy ketten uralkodtak egyszerre, éppen azért, hogy egymás körmére nézzenek és fontos döntést csak közös akarattal hozhattak. Ez a rendszer mellesleg emlékezetett a régi, a kezdeti Róma kétkonzulos államrendjére.

De amint Attila idősebb lett és visszatért Rómából a pusztára, már érett fiatalember volt. Akiben sokkal több akaraterő buzgott, semmint hogy hagyja magát ledarálni egy vezetőválasztási folyamatban. Nagybátyja volt a két király egyike, és várta az alkalmat, hogy feljebb jusson. Hogy voltak-e komoly tervei a hunok összefogásának megvalósítására, vagy valamiféle haditervei az ellenség ellen - nem tudjuk. Ekkor ennek még nem is volt olyan nagy jelentősége.

De valami biztosan volt benne, ami kisugárzott. Valami, amiből a társai, a nemzedéke, a többi hun érezni kezdte, hogy nem akárkivel van dolguk. Etele, ahogyan sokan hívták őt, még fog meglepetést okozni, ebben a többség biztos volt.

A férfi színre lép

A kollektív vezetés nem az volt, amire Attila vágyott.

Közelről látta hibáit, legalábbis nagybátyjai és más vezérek körében. Az egyik nagybácsi a Kaukázusban veszkődött az ottani néptörzsekkel, amelyek hol a hunok mellett álltak, hol meg ellenük lázadtak. Aztán jött a hír, hogy Oktár ugyan győzött a burgundok földjén, de éppen ez okozta vesztét. Úgy vélte ő is, mások is, hogy a nagy győzelmet meg kell ünnepelni, hát hatalmas orgiát csapott. Pontosan nem tudni, mi történt, ám tény, hogy a mulatozás közepette érte a halál.

Roua mint hun király ekkor egyedül maradt. Bléda, vagy Buda, a bátyja nem sok vizet zavart, legalábbis ekkor úgy látszott. Attila néhány szolgájával élt, és amint felnőtté lett - aki a túsz-korszakát leélte már, az általában tizenöt-tizenhét éves, erős fiatalember volt, tehát olybá vették, mint igazi férfit - talán akadtak szeretői is. A hunoknál a nemi erkölcsöt nem vették olyan szigorúan és biztosak lehetünk benne: ha a király unokaöccse felbukkant egy-egy sátorban, kisebb szekértáborban és szétnézett a lányok között, hát nem egy leány szíve megdobbant. Nem egy apa vagy anya pedig szívélyesen üdvözölte az ifjút, tudván, igencsak nemes családból származik.

Volt egy bizonyos kör a hunok között, amely arra biztatta Attilát, végezzen Rouával. Nemegyszer megtette ugyanis a hunoknál, hogy a türelmetlen, a hatalomra már igencsak vágyakozó fiatalabb nemzedék erőszakos úton szabadult meg az „öregektől”. A fiatalok húsz év körüliek voltak, az idősebbek legfeljebb negyvenesek lehettek akkoriban - egy felnőtt férfi „emberöltője” akkor bizony gyakorta csak tizenöt évet tett ki, ritkábban húszat, nagyon ritkán többet.

Vannak adatok arra nézve igaz, meglehetősen bizonytalanok, inkább afféle sztyeppén terjedő pletyka szintjén jegyezték fel itt-ott - hogy szépszámmal akadtak Attila hívei között olyanok, akik már ekkor benne látták a jövő nagy államférfiját és arra bíztatták az ifjút, kardjával vessen véget nagybátyja életének. Igaz, ugyanezek valószínűleg Budát is erre biztatták. Nekik mindegy volt, melyik fivér győz, csak végre megszabadulhassanak Rouától. Aki pedig szerény véleményünk szerint nem volt kegyetlenebb vagy akaratosabb vagy céltudatosabb vagy makacsabb, mint bármelyik előző hun király.

Nincs kizárva, hogy maga Attila is szükségesnek ítélte volna ezt a tettet. Nem talált benne semmi kivetnivalót - a hunok között (is) gyakorta megesett: az uralkodót ily módon távolították el. Mivel életben hagyni veszélyes lett volna, szintúgy száműzni is (bármikor híveket toborozva visszatérhetett volna!) hát a meggyilkolása látszott az egyetlen járható útnak. Attila valami okból mégsem ezt választotta, akkor nem.

Hogy miért habozott, arról csak ötleteink lehetnek. Feltehetően túl fiatal volt még és nem lévén kiforrott tervei, semmivel sem tudta volna helyettesíteni Roua tapasztalatát. Ha el is teszi láb alól a nagybátyját - mi lesz tovább? Ha a hun törzsek többsége bele is nyugszik, hogy ez a Rómát is megjárt, sokat látott és ügyes, értelmes fiatal harcos lenne a király - akkor mi lesz?

Arra is gondolnia kellett, hogy esetleg csak vele végeztetik el a piszkos munkát azok, akik folyton tüzelték őt e gyalázatos tettre. Lehet, ugyanezek ugyanazt mondják Budának is? És ha Attila megöli nagybátyját, akkor majd a Budához húzó urak meg vele végeznek? És így a nevető harmadik, a bátyja lép Roua örökébe, őt, Attilát pedig legyilkolják mint királygyilkost és elkaparják valahol a sztyeppén? Vagy kint hagyják a keselyüknek, hogy senki se kereshesse a sírját?

A látszólagos tétlenségben évek teltek el.

De azt mondhatjuk, különösen a későbbi események ismeretében., hogy Attila ezenközben tapasztalatokat gyűjtött és terveket készített. Nagy szégyen lett volna azok nélkül kiállni a hun vezérek elé. Még nem egészen volt tisztában saját magával sem. No és közben figyelte nemcsak a hun törzseket, hanem a két római birodalmi központ, Bizánc és Ravenna politikáját is. Sokat okult belőlük.

Valószínűleg közben már nem csak alkalmi szeretői, hanem feleségei is akadtak. A hun arisztokrácia köreiben a többnejűség megszokott dolog volt, könnyen lehet, hogy Attilának is több felesége és gyermeke lett, mielőtt igazából, a nagypolitika színpadára lépett volna.

Bizony elég sok idő telt el így. Attila már elmúlott harminc, sőt harmincöt, amikor Roua még mindig uralkodott, most már egyedül. Akkoriban történt, hogy II. Theodosius kelet-római (bizánci) császár - hogy egyensúlyban tartsa a „barbárokat” több Duna-menti törzset fellázított a hunok ellen. Miközben viszont a hunokkal tartós barátsági és meg nem támadási szerződés volt érvényben, Bizánc taktikázott. A jelek szerint a császár úgy látta jónak, ha két vasat tart a tűzben és gyengíti a barbárokat, ahol csak tudja. A hunokkal is szövetséges, sőt azoknak alárendelt vazallusok lázadását Roua leverte és amikor megszállták e népek területét, a vezéreknél római pénzeket és fegyvereket találtak. Hamarosan világossá lett, miféle játszmát űznek a rómaiak - akkor is ha azok most éppen bizánciak voltak. Roua ezt a velük kötött szerződés megszegésének tekintette, és igaza volt.

Amikor elégtételt követelt, Bizáncban megijedtek. Már csak azért is, mert jól tudták: a barbárokat haderővel megállítani nem képesek, tehát a másik „hadsereget”, az aranyat kellene elővenni. De abból is kevés volt. Mivel a két birodalmi rész már formálisan is elszakadt egymástól, dőreség lett volna arra számítani, hogy a másik fél is besegít. Mégis. Theodosius a nyugati császárhoz, III. Valentinianushoz fordult egy kis segítségért. Hiszen valahol közös érdek volt távol tartani a barbárokat a római birodalomtól, annak örököseitől, szellemiségétől.

A nyugati birodalmat akkor a hunok barátjaként számon tartott Aetius, az „utolsó római” uralta, ki rengeteg viszontagság után került ebbe a pozícióba. Igaz, nem volt császár, de befolyásos személyiség lévén sokan hallgattak rá. Mint túsz, ő meg egykor a hunok között élt évekig, nyelvüket is beszélte. Majdnem egykorú volt Attilával, akit ismert is a sztyeppékról.

A két római fél-birodalmi vezető végül is arra a belátásra jutott, hogy haddal nem szállhatnak szembe a hunokkal. Azok erősek, fegyelmezettek és ha célt kapnak, azt elérik tűzön- vízen keresztül. Mindeközben a nyugati birodalmat a határvidékeken a gallok, a bretonok, a svédek, a vizigótok, a belső tartományokban pedig parasztlázadások marcangolják - hát ellenállásról szó sem lehet. Végül is Aetius, e becsületes és kemény hadfi, sőt akkor már mindinkább államférfi javaslatára a bizánci Theodosius békülékeny hangot ütött meg Rouával szemben. Követei útra keltek azzal az utasítással, hogy ígérjenek a hunoknak pénzt, amiért e Duna menti lázítással megbántották őket, vásárolják meg a békét.

Csak egy dologra nem számított senki. Hogy mire ez a követség a nagy síkságon megtalálta Roua táborát, ezernyi szekérből álló ideiglenes „fővárosát” - addigra Roua már nem volt az élők sorában. A követeknek egy addig teljesen ismeretlen emberrel, egy új vezérrel kellett beszélniük, akit Attilának hívtak.

Hogy pontosan mi történt, nem tudható. Sok legenda és mendemonda kering erről is. Igazából azok, akik Attila életrajzokat írtak eddig, egyszerűen „átlépték” ezt az eseményt. Úgy mutatták meg, hogy nem mutattak semmit Roua halálával kapcsolatban. Egyszerűen nem írtak róla.

Nos, két eset lehetséges: Roua hun király természetes úton távozott az élők sorából, vagy valakik ebben némiképpen besegítettek a természetnek. Nem volt már fiatal a király és éppen olyannyira lehetséges, hogy csakugyan simán meghalt. Elvihette éppenséggel valami betegség is, hiszen az emberek nagy többsége végső soron mindig valamilyen kórban pusztul el. Nem volt ez másképpen akkoriban sem.

Viszont legalább annyi esélye van annak is, hogy Attila és emberei gyilkolták meg a nagybácsit. Roua különben is nagyon hosszú ideje ült már a képzeletbeli trónon és nyilván egyre gyarapodott azok száma, akiknek elegük volt belőle. Roua korszaka igazi pangás volt - a hunok nem sokat harcoltak, inkább azzal foglalkoztak, hogy olykor megindultak hadaikkal, néhány törzs embereivel, vagy több törzs gyűlt össze egy-egy ilyen „ijesztgetős hadjáratra”. Ám mielőtt célba értek volna, mielőtt gazdag ellenséges területen kedvükre harcolhattak, pusztíthattak és fosztogathattak volna - ami szerintük a háborúk célja volt - máris visszafordultak. Mert hiszen a kellőképpen megrémisztett ellenfelek máris hozták a békeszerződést, a garanciaként felajánlott túszokat, no és persze a hihetetlen mennyiségű aranyat afféle „váltságdíjul”.

Jól éltek hát a hunok, legalábbis az előkelőbbek, de nem harcolhattak, és ez sok férfiemberben undort ébresztett Roua és társai iránt. Azonfelül keveseknek tetszett, hogy egész életüket ebben a nagy semmittevésben kell majd leélniök, ahol igazából éveken keresztül eseménytelen az élet. Csak a vándorlás maradt, a lovasok és állataik mennek újabb legelők után, a szekértáborok is lassan utánuk vándorolnak. Aztán ismét megtorpannak valahol, hol tavasszal, hol ősszel, és megint csak nem történik semmi. Semmi olyan, ahol megmutathatnák férfias erejüket, ügyességüket és megtáncoltathatnák az ellenséget. Ahol próbára tehetnék bátorságukat, és világot látnának.

Nos, Attila ezen változtatott.

Már persze abban az esetben, ha csakugyan volt valamilyen összesküvés, sajátos sztyeppei „palotaforradalom” és királygyilkosság. Még a külső krónikákon, tehát a nem hun forrásokon sem igazodhatunk el, mert mindenki mást hitt, mást beszélt és írt akkoriban. Már ahol egyáltalán említésre érdemesnek tartották feljegyezni, hogy mi történhetett az egyik barbár népnél. A rómaiak meglehetősen magas lóról tekintettek le a nem-rómaiakra.

Mégis sok jel utal arra, hogy Roua halálát nem összeesküvés okozta. A király valószínűleg régóta beteg volt - talán ez indokolta Attila hosszú kivárását is. Tudta, a természet elvégzi azt, amit ő karddal tehetett volna meg. Ám ha így lesz, akkor nem neki kell vállalnia a gyilkosság ódiumát. És ha sikerül megegyezni a többiekkel, akkor vagy egyedül, vagy Buda fivérével közösen veheti át a hatalmat. Az átmenet így békés lesz és senki sem vádolhatja őt azzal, hogy közeli rokonának vérét ontotta.

Így aztán eljött a nap, amikor Roua letűnt a színről és Buda, valamint Attila maradtak ott. Élt ugyan Roua harmadik fivére, de ez akkor is távol volt, így az új király megválasztásába nem szólhatott bele. Attila tudta, hogy háborút, háborút és csak háborút kell ígérnie mindenkinek. Akkor teljesítheti nagy álmát: összefogja a sztyeppéken szétszóródott, egymással igazából csak laza kapcsolatokat ápoló összes hun vagy nem hun eredetű népet, nagykirályuk, azaz császáruk lesz és olyan félelmetes erőt kaparint a kezébe, amivel akkor már századok óta senki sem rendelkezett! Erősebb lesz, mint a két római birodalomrész együttesen!

Voltak persze akadályok. Az egyik az, hogy Roua halála után nem csak őt egyedül választották királynak, hanem ismételten követve a régi szabályt, két király került az élre. A halott nagybácsi két unokaöccse.

Buda és Attila.

De valahogyan már kezdetben látszott, hogy Attila a keményebb, a mozgékonyabb, az ügyesebb. Mondhatnánk úgy is: a tapasztaltabb. De ne habozzunk kimondani a szót: a kegyetlenebb. Abban a világban csak azok érvényesülhettek, akik eltiportak mindén ellenfelet és soha senkinek nem kegyelmeztek. Vagy ha mégis, hát azt csak diplomáciai okokból és sohasem véglegesen tették.

Belső ellenségekre az első pillanattól kezdve számítania kellett. Egyfelől ott volt ugye a bátyja, Buda aki passzívabb alkat volt ugyan, mint Attila, de tanácsadóira hallgatva egyszercsak léphetett valami furcsát, váratlant, veszélyeset. Például meggyilkoltathatta az öccsét, hogy egyedül maradjon a porondon... Attilának tehát állhatatos és hűséges emberekkel kellett körülvennie magát. Olyanokkal, akik kellően védelmezik őt, éberek és meg nem vesztegethetők.