FIALA BORCSA

VELE TŰRÖK, VELE SZENVEDEK

Copyright © Fiala Borcsa, 2021

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva!

Borítóterv Hegyi Péter

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 475 571 5

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

„Esküszöm, hogy ezt az embert, akinek most a kezét fogom, szeretem, és szeretetből kötöm vele össze az életem. Hozzá hű leszek, vele megelégszem, vele szentül élek, vele tűrök, vele szenvedek, és őt sem egészségében, sem betegségében, sem boldog, sem boldogtalan állapotában, holtomig vagy holtáig, hitetlenül el nem hagyom, hanem teljes életemben hűséges gondviselője leszek.”

(Esküvői esküszöveg)

„Mindenképpen házasodjatok meg; ha jó feleséget szereztek, boldogok lesztek – ha rosszat, akkor filozófusok.”

(Szókratész)

„Nincs magányosabb ember annál, aki a házastársával nem tudja megértetni magát.”

(Margaret Mead amerikai kulturális antropológus)

1.
Hajnali üzenet

Kora reggel volt, Juli még az ágyában heverészett a félhomályban, a híreket olvasgatta. Ez volt az egyik kedvenc időszaka, ez a békés egy óra hajnali hat és hét között, amikor zavartalanul elmerülhetett egy-egy cikk alapos elolvasásában, nem kellett rohannia, nem hívták, nem bombázták e-mailekkel, a külvilág még nem nyúlt utána a különféle igényeivel. Ez a csöndes, magányos hatvan perc csak az övé volt, valódi luxus egy sűrű és gyakran kaotikus nap kezdetén.

Épp az utolsó korty kávéját nyelte le, a zacc apró szemei fennakadtak a nyelvén, amikor jelzett a telefonja: üzenete érkezett. Odapillantott.

„Szép jó reggelt, kicsi szívem, hogy vagy? Hogy aludtál?”

Juli érezte, hogy a gyomra elnehezül. Kényelmetlenül fészkelődni kezdett. A háta mögötti kispárna mintha elcsúszott volna, már nem jól támasztotta meg a gerincét, de valahogy csak nem tudta komfortosan a helyére igazgatni. A lába is elmacskásodott, ám ahogy felhúzta, az ölében heverő laptop félrecsúszott, kis híján leesett az ágyról, Juli az utolsó pillanatban kapta el.

„A szentségit!” – mormolta a fogai között, majd a kávéscsésze után nyúlt, ám csalódottan kellett konstatálnia, hogy már semmi nem maradt az alján. Pedig milyen jólesne még egy-két korty! A mobil képernyője újra felvillant: ha nem kattintott rá, minden üzenetet kétszer jelzett a biztonság kedvéért. Juli szeme önkéntelenül is odasiklott, pedig pontosan tudta, mit fog látni:

„Szép jó reggelt, kicsi szívem, hogy vagy? Hogy aludtál?”

Tamás írt, az új lovagja, akivel egy hónapja ismerkedett meg a Tinderen, és azóta óvatosan ugyan, de tulajdonképpen egyre lelkesebben találkozgattak. Ígéretes pasinak tűnik, de Juli még nem merte beleélni magát abba, hogy lehet ebből valami komolyabb is. Hiszen az elején a legtöbbjük egész normálisnak tűnik, aztán…

„Szép jó reggelt, kicsi szívem, hogy vagy? Hogy aludtál?”

Minek kell ilyen közhelyes baromsággal indítani? – fortyogott a felszínre Juli eddig a pillanatig a mélyben tartott mérge. Szép jó reggelt… Jézusom, mennyire modoros! Mintha csak a szomszéd öregúrral futott volna össze a lépcsőházban. Érezte, hogy egyre idegesebb lesz, a szíve is kellemetlenül szaporán vert. Túltömte volna reggel a kotyogóst, és most hirtelen beütött a szervezetébe az erős kávé? Kínos eset lesz, ha itt kap infarktust egyedül, kócosan, a béna, nem a nagyközönségnek tartogatott hálóingében, az ágyában kínlódva. Na, az lesz csak az igazán szép jó reggel. Erről eszébe jutott Zoli, akivel három évvel ezelőtt járt pár röpke hónapot. Már az első randit követően, minden egyes reggel hét óra nulla nullakor, megbízható pontossággal SMS-t küldött, ami rendszerint így hangzott: „Madárcsicsergős gyönyörű reggelt, édes virágszálam, hogy aludtál? Ölellek!” Vagy „Felhőbodorítós, napsütéses szerda reggelt, én gyönyörűségem, hogy van kiskegyed?” Aztán: „Napfényes szép jó reggelt, szerelmem” – így, nagybetűkkel, mintha egyenesen rá akarná üvölteni az emberre az érzelmeit. És mindezt még legalább fél tucat emotikonnal tette hangsúlyosabbá, a félreértések elkerülése végett (nem mintha lettek volna): Buddhaként mosolygó napocskák, virágszálak, szerelmes tekintetű szmájlik, pufi felhők, szívek minden elérhető színben, átlőve, megduplázva, csillagokkal teleszórva vagy épp masnival körbetekerve. Zoli nagyon szerette volna, ha működik kettejük között az a valami, amit Juli viszont egyre kevésbé tudott értékelni. Aztán az egyik hajnali üzenet után („Rigórikkantós, harmatlefetyelős, napsugár-felnyalábolós reggelt kívánok neked, szépséges Julim! Köszönöm, hogy vagy nekem!” Napocska, tulipán, rózsaszál, madár, egy valószínűleg odatévedt panda, egymás felé szívecskét csücsörítő pár, végezetül egy narancsszínű, egy sárga, egy kék, egy zöld, egy lila és egy rezgő, rózsaszín szív) Juli úgy érezte, ennyit bírt begyomrozni ebből a műfajból, ha még egy másodpercet is el kell viselnie a negédes Zoliból, garantáltan cukorsokkot fog kapni. A diabétesz kialakulását elkerülendő egy órával később felhívta a férfit, és rövid úton kitette a szűrét.

„Szép jó reggelt, kicsi szívem, hogy vagy? Hogy aludtál?” – üzente most Tamás. „Kicsi szívem.” Mindig így hívja, de vajon miért? Juli érezte, ahogy a gondolattól nyirkos lesz a tenyere, és a homlokán is kiütközik a hideg verejték. Vajon miért hívja kicsi szívemnek? Miért pont ez jutott eszébe? Egyáltalán, milyen bizarr dolog valakit egy szervről elnevezni, még ha becézett formában is. Édes tüdőm, drága májam, kunkori vakbelem… Ugye, milyen idiótán hangzik? Vajon honnan örököljük a beceneveinket? Milyen mélyrétegei vannak egy-egy ártatlannak tűnő, kedveskedő szónak? Bálint például, akivel másfél évvel ezelőtt randevúzgatott, csillagomnak hívta. Ezzel Julinak tulajdonképpen nem is lett volna baja, legalábbis eleinte. Pontosabban egészen addig nem zavarta, amíg be nem mutatta őt Bálint a szüleinek egy vasárnap délután. „Csillagom, hoznál egy kis sót a levesbe?” – kiabált be Bálint apja a feleségének a konyhába. „Csillagom, ideadnád a kardigánomat? Olyan cúg van itt, talán nyitva felejtetted a konyhaablakot? Tudod, hogy nem bírom a huzatot!” – szalajtotta be a hálóba a nejét a ruhadarabért, majd: „Csak ezt a kétféle desszertet vetted a kávéhoz, csillagom? Hát nem túl bőséges a választék ma…” Julinak már az első találkozónál az lett a benyomása, hogy Bálint szüleinek a házassága nem épp egyenrangú, és nem is kifejezetten boldog. A harmadik alkalommal azonban repedés keletkezett az addig sem túl fényes mázon. Bálint anyukája a konyhában szorgoskodott, a csokitortára igyekezett dekoratív tejszínhabhullámokat és csokoládéforgácsokat kreálni, amikor az ebéd előtt étvágygerjesztőnek elfogyasztott kisüstitől már kissé kapatos Bálint apuka bekurjantott neki a konyhába: „Sárkány! Kifele menet hozz majd egy palack szódavizet is!” Juli pillantása Bálintra röppent, vajon mit szól ehhez az otromba viselkedéshez. Ám Bálint csak kedélyesen göcögött az édesapja jópofáskodásán.

Hazafelé az autóban aztán összekaptak valamin, hogy mi volt pontosan, arra Juli már nem emlékezett. Csak a furcsa benyomás maradt meg benne, milyen gyorsan eszkalálódott a helyzet egy bagatell, piszlicsáré ügytől odáig, hogy ő a Móricznál hirtelen kiszállt, idegesen maga után rángatva a táskáját, visszafordultában még odavakkantva Bálintnak: „Ennek itt és most legyen vége! Minden jót!” A férfi nem is kereste többet, amit Juli kissé meglepődve, de őszinte megkönnyebbüléssel fogadott.

„Szép jó reggelt, kicsi szívem, hogy vagy? Hogy aludtál?” – olvasta el újra az imént érkezett sorokat. Miért kérdezi meg Tamás, hogy hogy aludt? Tényleg nincs jobb dolga, izgalmasabb témája? Ennyi kreativitásra futja? Mi mást lehetne erre válaszolni, mint hogy „Kösz, jól”? És akkor mi van? Hol jutottunk előbbre? Juli rosszkedvűen feljebb rángatta magán a paplant. Épp ilyen volt beszélgetni Márkkal, akivel tavaly nyáron kavart: sekélyes csevegések zabkásaszerű masszája. Még most is a hideg rázta ki, ha eszébe jutott. Márk fiatal volt, magas, elképesztően jóképű… és nem túl bonyolult, mint azt Juli kénytelen volt belátni azután, hogy a szeméről lejjebb ereszkedett a rózsaszín köd, amit Márk vízipólón edzett, szálkás, napbarnított testének látványa varázsolt oda a megismerkedésükkor, a Palatinus uszoda hullámmedencéje mellett. Ahogy teltek-múltak a hetek, és lassan, de biztosan elérkezett az ősz, Márkra egyre több ruha került, ami viszont érdekes módon egyre kevésbé fedte el, milyen szögegyszerű legbelül. Egyik este aztán, amit Juli végigkínlódott, hogy valamifajta értelmes beszélgetést tudjanak folytatni a spanyol tapasok felett, de Márkot még az erős vörösbor sem tudta szellemesre varázsolni, végleg elbúcsúztak egymástól. Márk kicsit sírdogált, de Julit ez sem hatotta meg, úgy érezte magát, mint aki végigszenvedett egy unalmas sorozatot a nagy csattanó reményében, ami nem jött el, és most szeretné visszakapni a feleslegesen elvesztegetett órákat.

„Szép jó reggelt, kicsi szívem, hogy vagy? Hogy aludtál?” Valamit csak kéne válaszolni, Julin azonban úrrá lett az ólmos fáradtság. Egyébként is későre jár, igyekeznie kell, ha tovább ücsörög az ágyában, még a végén elkésik. „Jól.” – írta be gyorsan, elküldte, aztán kipattant az ágyból.

Tamás épp nagyot harapott a vajas kifliből a konyhapult mellett állva, amikor felvillant a mobil képernyője: üzenete érkezett. Mosolyogva vette a kezébe a készüléket, ám a jókedve abban a minutumban elillant, hogy elolvasta Juli válaszát. Három betű és egy pont. Ennyi. Semmi több. Nem értette. Mi baja lehet? Hiszen ő csak jófej akart lenni. A volt feleségével kedves szokásuk volt, hogy reggel, ébredés után még összebújtak kicsit, csak pár percre, mielőtt nekivágtak volna a napnak. Beszélgettek, elmesélték, ki mit álmodott, milyen feladatok várnak rá aznap, vagy elnevetgéltek valami butaságon, ami épp eszükbe jutott. Tamás szerette ezeket a paplanszagú, meghitt perceket, szinte babonásan ragaszkodott is hozzájuk, mint a boldog házasság egyik fontos összetevőjéhez. Éppen ezért nem is értette, Ági hogy jöhetett össze a gyerekek úszóedzőjével, Benő bácsival. Vajon mit láthatott abban a tejfelesszájú kölyökben? Mit nyújthatott neki, ami több volt, mint az a stabil, harmonikus kapcsolat, amilyenben ők (legalábbis Tamás meggyőződése szerint) éltek? Áginál azonban süket fülekre találtak az érvei. „Élni akarok, érted? Végre élni!” – kiabálta szinte hisztérikusan, mielőtt kiviharzott volna az ajtón, örökre.

Most újra elolvasta Juli üzenetét, ám hiába fixírozta azt a három betűt és az egy darab pontot, az nem lett bővebb. „Jól.” Tamás eltolta magától a tányért, rajta a félig elfogyasztott vajas kiflivel. Teljesen elment az étvágya. A válást követően jó pár évig egyedül volt, mielőtt megismerkedett volna Zitával. Nem gondolta volna, hogy ennyi idősen még lehet az ember olyan szerelmes, mint kiskamasz korában. Teljesen belehabarodott a lányba, a kapcsolat első hónapjaiban szinte lebegett. Aztán történt valami. Valami megváltozott, bár Tamás soha nem jött rá, milyen folyamatok zajlottak a felszín alatt. Zita olyan volt, mint egy aknamező. Az egyik pillanatban békésen andalogtak kéz a kézben, beszélgettek erről-arról, vagy az ágyban heverésztek összebújva, amikor a lányban valami átkattant. Először elhúzódott, aztán jegessé vált. Elengedte a férfi kezét. Tüntetőleg a másik irányba fordult, vagy csak fogta magát, és sértetten faképnél hagyta.

Hogy ezeket a kattanásokat mi okozta, arról Tamásnak fogalma sem volt. Egy rosszul megválasztott szó? Nem jól figyelt rá? Netán egy mozdulata volt sértő? Ha a lányt faggatta, mi a baj, az csak dacosan ránézett, és annyit felelt: „Semmi.” Netán: „Az égvilágon semmi. Minden a legnagyobb rendben.” Egyetlenegyszer fordult elő, hogy dühösen azt sziszegte a fogai között: „Hisz tudhatnád! Ha igazán szeretnél és figyeltél volna rám, tudnád!” Valószínűleg igaza lehet, gondolta a kismilliomodik ilyen esetnél Tamás. Ezek szerint lehet, hogy mégsem szereti igazán.

A zsebébe süllyesztette a telefont. Hátha akkor el tudja felejteni Juli kurta-furcsa üzenetét: „Jól.”

Nem akart ezzel többet foglalkozni, nem akarta megint azt a folyamatos gyomorgörcsöt, ami a Zitával való kapcsolatának vége felé szinte mindennapos társa volt. Inkább belevetette magát a munkába, amiből szerencsére kijutott bőven, havi zárás volt a cégnél, ki se látott a számokból késő délutánig. Akkor újra eszébe jutott Juli. Végül is… miért ne. Elővette a telefonját, és gyorsan (hogy minél kevesebbet agyaljon és görcsöljön rajta) elküldött egy nyúlfarknyi üzenetet: „Holnap este mozi?”

Juli épp a tizenharmadik cigarettát nyomta el, amikor érezte, hogy a farzsebébe csúsztatott telefonjára üzenet érkezett. „Légyszi, légyszi, légyszi, légyszi…” – szurkolt, miközben remegő kézzel előhalászta a készüléket. Megijesztette Tamás egész napos hallgatása, ami roppant szokatlan volt a férfitól. Tamás miatt is sajnálta, persze, hiányzott neki a jelenléte, de még rémisztőbb volt a hirtelen támadt űrre adott reakciója. Annyi év terápia, önvizsgálat, szembenézés, és még mindig csak itt tart! Elkeserítő. Elveszettnek érezte magát az egész napos hallgatástól, gyökértelennek. Űrhajósnak, aki egyedül lebeg a sötét és hideg világűrben. Régi ismerőse volt ez a kép, akkor veszítette el legelőször a kapcsolatot az űrhajóval, amikor az apja elköltözött otthonról.

„Holnap este mozi?” – olvasta el Tamás üzenetét. Megkönnyebbült sóhaj szakadt fel belőle. Észre sem vette, hogy egészen mostanáig bent tartotta a levegőt. Elmosolyodott, majd visszaírta: „OK.” Még egy szmájlit is odabiggyeszett a végére, de aztán eszébe jutott Zoli, és inkább kitörölte.

2.
Vadmacskám, kicsi punám

Puha léptekkel osont be a lakásba, és halkan betette maga mögött az ajtót. Körbenézett. Pár napja még az otthonának hívhatta ezt a csendes kis fészket. De azóta minden összeomlott. Belemart a fájdalom a gyomrába, és érezte, ahogy újra elönti az éjsötét düh, kitöltve minden porcikáját. A nyakában futó ér fojtogatón megdagadt a hirtelen rátörő haragtól, érezte, ahogy elvörösödik, feszült grimaszba torzul az arca. Az ujjpercei kifehéredtek, olyan szorosan fogta a kezében a nejlonzacskót. Nem, így nem lehet dolgozni. Az orrán keresztül nagy levegőt vett, majd csücsörítve lassan kifújta. Kezdett megnyugodni, már a vörös karikák sem táncoltak a szeme előtt.

A nejlonzacskót csendesen a konyhapultra tette, majd óvatosan lehámozta hátáról a hátizsákot, és halk mozdulattal kicipzározta. Kitette az asztalra a tartalmát: a körömollót, a metszőollót, a leveskockát, a fekete filcet, a textilfestéket, a törölközőt és a kalapácsot. Alig csapott egy kicsi zajt, olyan finoman lépdelt, mint egy puma. Így is hívta őt a férfi, mert mindig olyan halkan járt, mint egy éjszakai ragadozó, szinte rajtaütésszerűen, észrevétlen tudott megjelenni. Pumám, kicsi pumám, becézgette a fülébe dorombolva. Ha meg nagyon elkapta a szenvedély az ágyban, a nappaliban vagy a zuhany alatt, ahol épp rájuk tört a vágy, akkor az m helyett néha n-t mondott, szorosan megmarkolva és magához húzva a nő csípőjét. Punám, kicsi punám.

Aznap is halkan lépett a férfi mögé, meg akarta lepni, átfogni a szemét, találja ki, vajon ki az, összecsókolni, a fülébe fújni. Aztán az utolsó pillanatban mégis visszahátrált az előszobába. Úgy tett, mint aki ott sincs, haza sem érkezett még. És onnan, a sötét sarokból hallgatta ki a telefonbeszélgetést.

„De igenis beszélni fogok vele. Nem akarok titkolózni. Bízzál bennem. Persze, hiszen szeretlek. Nekem ez fontos, hidd el. Ennek csak így van értelme. Ugyan már, felnőtt ember vagyok. Ezentúl minden más lesz, tudom. Ne aggódj. A bizonytalanság hosszú távon senkinek sem jó. Akarom, hogy tudja. Beszélek vele, és utána rögtön megyek hozzád. Ígérem. Igen, én is téged. Hiányzol. Na, csókollak, szívem. Szeretlek. És drukkolj, kérlek.”

Még jó darabig lapult ott a sarokban egyedül, a fájdalmával, a cserbenhagyottság érzésével, a dühével. Sokáig tartott, míg összeszedte magát. De kényszerítette a légzését, hogy újra nyugodt legyen, az arcából visszakergette a vért a testébe, és hosszan meredt a félhomályban az ujjai végére, míg egészen abba nem maradt a remegésük. Amikor hallotta, hogy a férfi elmegy fürdeni, előlépett a sötétből. Szóval így állunk. Ez is csak olyan, mint a többi. Mondjuk, miért is kellene meglepődnie? Beléjük van kódolva a csapodárság. Mint az apjába, az is ilyen volt. Úgy hagyta ott az anyját, hogy hátra sem nézett. Ment az új, friss hús után. Majd azt is elhajította, amikor ráunt, és jött a következő. Ő egy idő után már arra sem vette a fáradságot, hogy legalább a nevüket megpróbálja megjegyezni. Minek. Az anyja meg szépen, lassan elfonnyadt. De ő nem lesz ilyen. Nem fogja hagyni, hogy a fejére szarjanak. Hogy félreállítsák egy másik nő miatt. Őt ne nézze senki bohócnak! Olyan bosszút eszelt ki, hogy a férfi örökre megemlegeti. Persze. El lehet őt is hagyni. Mint mindenki mást. Egyszer. De annak, kisöreg, hosszú árnyéka lesz. Nagyon, nagyon hosszú!

A fürdőszobában kezdett. Ott csak játszadozni akart, semmi komolyat. Nyugodt mozdulatokkal lecsavarta a zuhanyrózsa lapját, belepréselt egy leveskockát, majd visszaszerelte úgy, mintha mi sem történt volna. Szépen, lassan fog csak kiolvadni a kocka, a férfinak fogalma sem lesz róla, mitől van olyan furcsa bukéja. De hát ez már nem az ő baja, szagolgassa csak az új kurvája. Az a lotyó! Megérdemlik egymást. A szennyestartóból kiszedte a férfi összes fehér ingét, alsógatyáját és atlétáját, a mosógép dobjába gyűrte, majd az egészet nyakon öntötte egy nagy tubus vörös textilfestékkel, mielőtt elindította volna a programot. Közben érezte, hogy újra tolul fel benne a méreg.

A fürdőből a nappaliba ment. Kinyitotta a férfi laptopját, beírta a jelszót (a saját nevét és a férfi születési dátumát), majd házhoz rendelt egy félipari mosógépet, egy gőzborotvát, lemondta a tévés előfizetéseket, feliratkozott az összes nagyobb áruház és pár kisebb cég hírlevelére, majd a biztonság kedvéért még megrendelt péntek estére egy rágcsálóirtást, a soron kívüli kiszállásért felárral, és hetven kiló kutyatápot.

Mire a hálószobába ért, már újra teljes erejével tombolt benne a düh. Körömollóval levagdosta az ingekről és a nadrágokról az összes gombot. A szépen összehajtogatott pólókon végighúzta a fekete filctollat. Az ablakban álló virágokat egytől egyig derékban kettévágta a metszőollóval. Mint egy fúria, rontott ki a konyhába. A léptei még mindig nesztelenek voltak, de a fülében már hangosan dobolt a vér, a szemei előtt újra fekete és vérvörös karikák rángatóztak.

A padló kövére fektetett egy nagy, vastag törölközőt, majd szépen rátette az összes boros- és vizespoharat a polcokról. Négy csücskénél fogva összehajtotta az anyagot, és ripityára törte az egészet a kalapáccsal. A szilánkos törmeléket aztán óvatosan kirázta a földre, és besöpörte mélyen a bútorok alá.

Lassacskán kezdett elfáradni, és ezzel párhuzamosan a dühe is mintha kiszivárgott volna a testéből ólmossá váló végtagjain keresztül. Már csak egy dolog volt hátra.

Felmarkolta az asztalról a nejlonzacskót, és magától óvatosan eltartva a hálószobába sietett. Félrehúzta az ágytakarót, majd középre szórta a zacskó teljes tartalmát. A görcsös, barna kutyaszardarabok halk puffanással pottyantak a hófehér lepedőre. Gondosan betakarta művét, nem akarta, hogy rögtön szemet szúrjon. Először legyen elég a gyanúsan terjengő bűz.

A holmijait visszapakolta a táskába, aztán, mint egy győztes hadvezér, büszkén legeltette szemét az általa kreált csatatéren. Első pillantásra talán fel sem tűnik a pusztítás. Minden apró részlet, amit kitalált, időzített bombaként fog robbanni, hogy fájdalmasan elnyújtott legyen a bosszúja. Mielőtt kilépett volna a lakásból, a telefonján minden csatornán letiltotta a férfit. És ezzel lezártnak tekintette ezt az egész, szerelmi kapcsolatnak hazudott cirkuszt. Vége.

Másnap este taxi parkolt le a ház előtt. A férfi fáradt volt ugyan a kétnapos üzleti úttól, mégis fürgén szaladt fel a lépcsőkön. Már alig várta, hogy hazaérjen az ő kis pumájához. Édes kicsi punám, duruzsolta magában. A szívét mélységesen mély szerelem járta át. Ma este. Ma lesz a nap, amire örökre emlékezni fognak. A zsebében ott lapult a gyűrű, egészen biztosra vette, hogy a nő igent fog mondani. Olyan sokáig éltek így, a bizonytalanságban, „vadházasságban”, ahogy a rokonok csúfolták. Neki azonban fontos lett, hogy kinyilvánítsa, számára ez a kapcsolat mindennél többet ér. Mindörökkön-örökké. Bár az is igaz, sok töprengés után jutott erre az elhatározásra, főleg azért, mert az édesanyja folyamatosan a kételyeivel ostromolta. De hát az anyák már csak ilyenek, aggódnak az egy szem kicsi fiukért, nehezen engedik át egy másik nőnek. Hogy a barátnőjének időnként dühkitörései vannak? Ugyan már, az anyja hajlamos mindent eltúlozni. Ő inkább azt mondaná, szenvedélyes természet. Egy igazi vadmacska. Az én vadmacskám. Kicsi pumám.

A bejárati ajtóhoz érve meglepődve torpant meg. Szinte teljesen elbarikádozta az utat két óriási kartondoboz. Hát ez meg mi? Biztos a szomszéd srácnak kézbesítette rossz helyre a csomagszállító. Megpróbálta arrébb tolni a dobozokat, de meg sem moccantak. Bosszúsan átkecmergett az akadályokon, majd kinyitotta az ajtót, és belépett a furcsa szagú lakásba. Épp időben. Abban a pillanatban csengetett fel hozzá a rágcsálóirtó.

Tartalom

1. Hajnali üzenet

2. Vadmacskám, kicsi punám