SOMOGYVÁRY GYULA

Vihar a levelet…

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Fél nyolc volt, amikor kifordultunk a Gellért Szálló kapuján.

– Hát ez sikerült – állapította meg Varjú Jóska, a bál főrendezője, nagyot szippantva a tél végi reggel jóízű levegőjéből. – Lepipáltuk a jogászokat is, meg a medikusokat is. Ilyen közönség! Pssz!

– De elég is volt – dörmögte Szlanáczy Náci, aki igazában nem is Náci névre hallgatott. Valójában Ernő névre keresztelték valaha, és csak a Műegyetemen ragadt rá a Náci. Ámbár az is meglehet, hogy már odahaza, vidéki pátriájában is így szólongatták őt a diákpajtásai.

– Bizony elég! – tettem hozzá én is, álmos ásítással.

– Szerencse, hogy holnap már hamvazószerda – dohogta Náci. – Ha még egy hétig tart a farsang, kinyúltam volna, mint az agyonhajtott ló. Már félig vak vagyok az álmosságtól, s félhülyére táncoltam magam.

– Nono, Nácikám, csak semmi szerénység! – intette Jóska. – Mondjad csak nyugodtan, hogy egész hülyére. S még jó, hogy a táncra foghatod.

– Elég, derék vezérevezősöm – hötyörögte Náci, irtózatos ásítással. – Tudod: én csak egyszerű szám vagyok az együttesben. A hajó lelke a vezérevezős. A többi csak ennek a vetülete. Egyébiránt, ha kialudtam magam, mához két hétre, alkalmasint vízre szállhatunk.

– Helyben vagyunk – mozdultam meg erre. – Most fél óráig lapátőrületbe estek. Ergo: pá, fiúkák! Aludni óhajtok.

És elhúztam tőlük a Körtér felé.

Álmos voltam, a fülemben ott zúgott az utolsó angolkeringő, kipirult leányarcok, csillogó leányszemek kápráztak még a szemem előtt, az ital, a dohányfüst meg a számlálatlan feketekávé úgy kóválygott a fejemben, mint valami áporodott, fáradt gőz a kihűlő kazánban.

Az Orlay utca torkolatán vágtam át, félrebillent kalappal, amikor két, diáksapkás iskolásfruska toppant elém az utcából. Észre sem vettem volna őket, ha az egyik hirtelen rám nem bámul, s kerekre nyitott szemmel, és félre nem érthető rosszallással ezt nem mondja:

– Hm… hm… Már megint!?

És megcsóválta hozzá a fejét.

Ha nem lettem volna olyan álmos, és nem zúgott volna úgy a fejem, nyilván elcsodálkoztam volna ezen a váratlan jeleneten. De így csak az a gondolat suhant át az agyamon, hogy milyen szemtelenek ezek a pesti prücskök. Ez a kölyök alig több tizenkét esztendősnél, legfeljebb ha a második leánygimnáziumba jár, és már hangos megjegyzéseket tesz az utcán a fiatalemberekre. Holnap esetleg már megismerkedik veled, fél év múlva kitanult kacér, s tizenöt éves korában tán a szeretőd. Vagy ha odáig nem is megy, mintája lehet Marcel Prévost gyomorémelyítő típusalakjainak, a „félszüzeknek”.

Fél perc múlva már el is felejtettem.

Mielőtt fölmentem a szobámba, még benyitottam a trafikba cigarettáért.

Onnét kilépve utolért a két kis prücsök.

Pillanatra megint rájuk tévedt a tekintetem. A szöszke kisebbik csak kíváncsian bámult rám, de a nagyobbik megint megcsóválta a fejét.

Ez összetéveszt valakivel – gondoltam, és vállat vonva fordultam be a kapun. – Bizonyosan összetéveszt, mert olyan szemmel adja tudtomra ismeretlen okból eredő legmagasabb rosszallását, mint aki kétségtelenül ismer. Pedig az vitathatatlanul bizonyos, hogy téved. Ilyesmiben kitűnő az emlékezőképességem. Sose láttam, nem tudom kinek a csemetéje, nem is érdekel.

Ki is vetettem a fejemből az egész jelenetet.

Inkább az döbbent belém, amikor a folyosóról a szobámba, s a szobában a rajztáblámra esett a tekintetem, hogy Úristen, még öt nagy rajzzal vagyok hátralékban, s azok nélkül nincs szigorlat.

A szívem összeszorult, borúsan motyogtam valami köszönésfélét a konyhából kinéző Varga mamának, és szobámba tántorodván sietve hánytam le magamról frakkot, gallért, lakkcipőt, nadrágot, hogy mielőbb ágyba dőljek.

A hiányzó rajzok lidércnyomásos vonalkáosza vibrált előttem, mint valami őrült sebességű filmmontázs, majd az édesanyám szeme, amint azt mondja búcsúzásul: legalább lefekvéskor gondolj a Jóistenre, fiacskám; és bele is kezdtem a Miatyánkba, de ez már megint száguldó kerék- és tengelyrajzokba, bonyolult szerkezetvetületekbe olvadt, végül pedig abban a megállapításban aludt ki egyre homályosodó öntudatom, hogy annak a szemtelen, diáksapkás prücsöknek három szeplőcskéje… van az orr… az orra tövén…

*

Az elviharzott farsang után komolyan hozzáláttam a rajzoláshoz, tanuláshoz. Nem is jártam sehova, csak az előadásokra. Végezni akartam mindenképpen. Nyár elejére, pihenésül, kiadós kóborlást terveztünk néhányan az akkor visszakerült Kárpátalján. Utána pedig le akartam szolgálni a katonaéveimet.

A diáksapkás kölyöklány persze eszembe sem jutott, még akkor sem, amikor anyám legközelebbi levele borús célzást tett a szertelen szórakozások helytelenségére, és abban a sóhajtásban ért véget, hogy bizony jó volna, ha zsebemben a gépészmérnöki diplomával, túl lennék már a katonaévemen is, és átvehetnem tőle a malmunk vezetését.

Válaszul mindenesetre megírtam, hogy anyóka aggodalmai merőben fölöslegesek. Szertelen szórakozásaim nincsenek, a diploma júniusra a kezemben lesz, és jövőre – bizonyosra veheti – leszedem vállairól a malom gondját.

Ma már elmondhatom, hogy a férfias elhatározás és a ráépített tervek csakhamar komoly veszedelembe kerültek.

Ennek oka pedig a tavasz volt.

Nyomban előrebocsátom, hogy nem a szerelem képében jelentkező tavasz. Hanem a Varjú Jóska, Szlanáczy Náci, a Dugattyúláb és még öt komor fiatalember képében. Ezek mellékesen valamennyien hiteles műegyetemi index birtokosainak mondhatták magukat, technikus körökben való ismertségük, sőt népszerűségük azonban főként a MEC-ben kifejtett buzgó tevékenységükből, valamint a Vicinális Dugóhúzó című műegyetemi vicclap hasábjaiból táplálkozott.

Itt meg kell jegyeznem, hogy a MEC a Budapesti Műegyetemnek az a „kara”, amely a bálozó lányok és lányos mamák előtt legismertebb része a tudományos intézetnek, s amelynek hírneve nemegyszer múlta felül a melléje épült komoly főintézetét. Három betűje különben azt jelenti: Műegyetemi Evezős Club.

A nyolc fiatalember tehát berontott a szobámba, és ki székre, ki pamlagra, ki ágyra, ki pedig az asztalon levő rajztáblám szélére telepedve ádáz hallgatásba burkolódzott.

– Mi ez? Őrültek bajtársi találkozója? – kérdeztem csendesen, némi elképedt szünet után. – Avagy a száraz ágon hallgató ajakkal ülni szándékozó csüggedt madarak gyülekezete?

– Vége az idei timnek! – sóhajtotta Jóska.

A többiek gyászosan pislogtak.

– Minek? – kérdeztem lesöpörve az excentrikus tengely forgatókorongjának rajzáról az egyik hamutartó hamvát, amelyet Dugattyúláb – a rajzdeszkára ülvén – ráborított az imént.

– A timnek – dörmögték egyszerre, mint valami sötét szavalókórus.

– Nem értem.

Dugattyúláb nyelt egyet, s elnéző fanyarsággal pillantott rám.

– Úgy írják: team – mondotta epésen. – De timnek ejtik ki. Angol szó és együttest…

– Értem, ne folytasd! – vágtam közbe. – Vagyis az evezőscsapattal van baj.

– Úgy van – bólintottak egyszerre.

– Bányai, a hatos, vakbélgyulladást kapott, és kés alá kerül – közölte hervadtan Varjú Jóska.

– Hát üljön a helyére a junior nyolcas emberei közül valamelyik!

– Van fantázia a fiúban! – állapította meg keserű gúnnyal Gyűszű Gyuszi, az öklömnyi versenykormányos. – Úgy véled, ez nem jutott nekünk is eszünkbe?

Ezt a Gyűszű Gyuszit voltaképpen Végh Gyulának hívták, negyedik éve volt már harmadéves az építészmérnöki karon, s így immár hat éve kormányozta a MEC versenycsapatait a regattákon meg a főiskolák nagy, pünkösdi evezősversenyein. S ha már itt tartunk, még megemlítem, hogy Dugattyúlábnak is volt tisztességes neve. Valami Kovács izének hívták, most nem is jut az eszembe, de nem is fontos, úgyis mindenki Dugattyúlábnak ismeri. Ezt a nevét különben nem – mint feltehetnénk – evezős sportbéli lábmunkája miatt kapta, hanem annak a gépleíró feleletnek nyomán, amelyet Bakonyi professzor úr előtt produkált, nevezvén egy lefelé álló dugattyúkart: dugattyúlábnak.

Visszatérve a tavaszra és a letört team berontására, a vége az lett, hogy valamennyien gyomrozni kezdtek: vállaljam el a hatos lapátot a tavaszi, pontosabban a pünkösdi versenyre.

Körömszakadtig védekeztem. Őrültség! Nekem végeznem kell! Ültessék be a B csapatból Fehért, a vezérevezőst, vagy Vargát a hatost, esetleg Kiss Döncit, az ötöst, avagy akár a juniorokból valakit, de engem hagyjanak békében.

Ám bármelyik nevet vágtam ki, a nagy team tagjai gyászosan s egyszerre ezt mondották:

– Haha… sőt még komorabban: haha!

Fehérről kitűnt, hogy az édesapja halála miatt neki kell vezetnie családi cégüket, jó, ha emellett be tudja fejezni a szigorlatait; Varga mélyen a formáján alul van, mert hat kilót fogyott a téli betegsége alatt; Kiss Dönci nem jöhet számításba, mert csak balról tud evezni; Nagy Pistának hónaljkelése van; a hosszú Ványa vőlegény lett, szóval mindenkinek valami baja esett. Nincs más megoldás: nekem kell beülnöm hatosnak.

Felvilágosítottam őket, hogy egészen gyerekded naivitásban élnek. Ősz óta nem volt a kezemben lapát, rendszeres edzéshez nincs időm, enélkül pedig reménytelen, sőt lelkiismeretlen dolog volna beülnöm, s tönkretennem a csapatot. Különben sincs módom, se kedvem, hagyjanak tehát békében, és vonuljanak testületileg ama bizonyos fészekkel rendelkező fenébe, mert marhaság az egész ötlet.

Erre egyszerre kezdett ordítani, kézzel-lábbal szélmalmozni, magyarázni és érvelni az egész banda.

Gyűszű Gyuszi székre állva, kormányostölcsér nélkül is, túlüvöltötte az együttest:

– Rongyember vagy, Gém! Cserbenhagyod a MEC-et? A technikusbecsületet? Te, aki motorja voltál az egész csapatnak? Pfuj, pfuj, háromszoros pfuj rá!

A csonka nagy team, mintha zsinóron rándult volna, fölugorván, egyszerre zendült meg:

– Pfuj, pfuj, pfuj rá! Pfuj, pfuj, pfuj rá! Pfuj, pfuj, pfuj rá!

És Gyuszi még vörösebb képpel folytatta:

– És mi az, hogy edzés? Neked edzés? Csapó Gábornak edzés? Röhögnöm kell!

S a másik székre lépve úgy vágott a mellemre, hogy csak úgy dongott.

– Ilyen nagyszerű, baromi mellkassal?

Beleöklözött a karizmomba.

– Ilyen remek karizmokkal? Ilyen óriási gorillakarokkal és lapáttenyerekkel? Tiszta őrült vagy, hogy még tréningről is beszélsz! Két óra alatt eléred a csúcsformádat! Ezt én mondom neked. Pedig én értek az evezéshez.

– Nono! – tiltakoztak erre mind a heten.

– Az evezőssportnak ugyanis van egy megmagyarázhatatlan sajátsága. Művelői közül senki sem ismeri el másokról – évek óta vele evező kebelbajtársairól sem – hogy valamit is konyítanak a evezéshez. Az evezősök között szigorúan és kérlelhetetlen bizonyossággal csak az tud evezni, aki éppen beszél. A többi: kezdő, szánalmas lapátmártogató, hajólaffogtató vacak alak, egyszóval – s most bocsánatot kell kérnem ezért a magyar nyelvtől – pimf. Evezni csak az első személyű én tud. De ez aztán az evezés minden tudományának egyedüli birtokosa, hogy úgy mondjam, ragyogó foglalata. S ez teszi számomra életfogytomig érthetetlenné, hogyan lehettek, vannak és lesznek mindig csodálatos teljesítményű bajnokcsapatok, holott azokban mindig csak egy legény tudott, tud és tud majd evezni, míg a többinek ködös sejtelme sem volt, nincs, illetve lesz az evezésről.

Gyűszű Gyuszit tehát ebben a kérdésben nyomban letorkolták. Abban azonban hajszálig egyetértettek, hogy én született evezős fizikumú vagyok, akinek semmiféle rendszeres és huzamos edzésre szükségem nincs, röhögés volna velem kapcsolatban ezt csak emlegetni is, három év óta én voltam a team dísze, ereje, büszkesége, velem „tutira” megnyerjük a pünkösdi mítinget, míg minden más esetben máris elvesztettük azt, és én leszek az oka, ha a MEC, efelett való sorvasztó szégyenében, elsüllyed.

– Ha nem vállalod, te dögleszted be a MEC-et! – dörögték rám villámló fölháborodással. – Árulás volna! Komisz, hitvány árulás, érted?! Ilyen tehetséggel és ilyen tüneményes evezős rutinnal visszavonulni? Ezt nem teheted meg, Gém! Csapó Gábor nem lehet áruló!

És agyba-főbe kezdtek dicsérni.

Ez ugyan következetlenségnek látszik az evezőssport előbb említett természetrajzi sajátságával szemben, ám csak időlegesen és látszatra.

Mert az evezősök közül még valaki tud evezni az egyedülálló „én”-en kívül.

Ez pedig az a markos és hórihorgas – megint bocsánatot kell kérnem a magyar nyelvtől – lakli, akire éppen szükségük van. Az a nyurga gólya, akit be akarnak húzni a MEC-korifeusok a kezdők, majd a juniorok közé. Vagy az, aki már túl van az evezőssport több esztendős gyönyörein, de mert most már komolyan tanulnia kell: kiválik a csapatokból, holott szükség volna rá. Az ilyen férfiú egyszerre a sporttörténelem legjobb, sőt utolérhetetlen evezősévé válik, csodálatos képességeket állapítanak meg benne, a „tuti” győzelem egyetlen föltételét és zálogát; mindaddig – amíg kezet nem ad, s alá nem írja a becsületszóval kötelező versenytréningívet.

Mihelyt ez megtörtént – ő maga ugyan továbbra is az egyedül tudó evezős marad a többiek szemében azonban tüstént visszasüllyed a pimfek közé.

Nem akarom szaporítani a szót. Ráállottam. Behúztak. Mentségemre azonban fölhozom, hogy nem hiúságból tettem. – S nem a nagy team ordító érveinek hatása alatt. Sem a győzelem reménysége miatt.

Két egészen más okból.

Az egyik oka az volt, hogy Gyűszű Gyuszi már az asztalra akart föllépni, heves argumentációja fokozása végett. S ha föllép, akkor az excentrikus tengelykorong rajzára lépett volna rá. Erre a gondolatra pedig végigfutott a hátamon a hideg.

A másik oka elhatározásomnak pedig az volt, hogy nélkülem csakugyan nem indulhatott volna pünkösdkor a MEC. Ezt pedig valóban nem lehetett megkockáztatni a műegyetemi sportifjúság gyáva megfutamodásának látszata nélkül. Indulnunk mindenesetre kellett, hogy becsülettel elveszíthessük a versenyt.

Mert ezt az évről évre megtartott főiskolai evezősversenyt nekünk minden évben el kellett veszítenünk. S ahhoz, hogy elveszíthessük: ki is kellett állanunk erre a mérkőzésre. Így kívánta a becsület.

Beültem hát hatosnak csak azért, hogy – Isten tudja hányadszor – indulhassunk a biztos vereség jegyében.

Ehhez persze némi magyarázat szükséges.

A budapesti egyetemek és főiskolák pünkösdi evezősversenyét a MEC alapította és írta ki évről évre. Ezen rendszerint négy csapat indult. A MEC, a BEAC – vagyis a tudományegyetem ifjúságának csapata –, azután néha a Közgazdasági Egyetem hallgatóinak evezős együttese, végül a legyőzhetetlen ellenfelünk, a LASE.

Ez a LASE a honvédtisztképző Ludovika Akadémia Sport Egyesülete volt.

Ha versenyalapító technikus elődeink tudták volna, hogy ez a verseny a fizikai lehetetlenség elé állítja a minden idők technikus evezőseit, talán nem alapították volna meg. Ám a fizikai lehetetlenségre aligha gondoltak, tehát megalapították, s egyszer s mindenkorra vállalták annak évről évre való kiírását és megrendezését.

Ez pedig évről évre becsületes vereséget kellett, hogy hozzon számunkra. A fene LASE miatt. És ezen nem lehetett segíteni.

Nem lehetett egyszerűen azért, mert a fizikai erőkülönbség kiegyenlítése eleve kizárt dolog volt.

Miért?

Azért, mert a Ludovika Akadémiára kezdettől fogva a legmarkosabb, bővérű, verekedésre hivatott, alaposan kisportolt, jó tornász ifjúság tódult. Maga a felvétel is csak kemény sportvizsga rostája nyomán történhetett meg.

Nálunk meg a többi civil főiskolán ilyen fizikai kiválogatás természetesen sose volt, ostobaság is lett volna. Hiszen a mi hivatásunk igazán nem követeli meg művelőitől, hogy azok a harc, háború és minden fegyvernembeli verekedés viszontagságainak elviselésére alkalmas gladiátorok legyenek. Professzoraink – becenevükön: a profok – egészen más irányú érdeklődést tanúsítottak irántunk, s vajmi keveset adtak arra, hogy elég marconák vagyunk-e vagy sem, van-e hadvészülte képünk vagy nincs?

A Ludovika válogatott erejű legényeiből az evezőscsapatba való legválogatóbb válogatás tehát érthető módon egészen más daliaanyagot állíthatott ki, mint a MEC korifeusainak őszi seregszemléje a mi gólyáink között. Vegyük ehhez hozzá még azt is, hogy a Ludovika tanári kara – érthető becsvágytól lángolva – minden lehető kedvezményt megadott a kiválogatott izomlegényeknek edzésük ideje alatt. Erőtáplálék tekintetében éppen úgy, mint a tanulmányok átmeneti megkönnyítése terén. Amivel szemben nálunk a változatlan spártai menzakoszton, s emellett annál bőségesebben halmozott tanulmányi feladatokon görnyedezett az edzés alatt álló technikus evezős. Ilyen körülmények között mindenki előtt nyilvánvaló, hogy a főiskolai versenyt, matematikai bizonyossággal, a mindenkori hadfiaknak kellett megnyerniük.

Ez már az első évek tapasztalatai után eldöntött tény volt. Az aránytalan erőfeltételek versenye. Ám, ha nem rendezzük meg: ez sportszerűtlen tény lett volna. Annak bizonyítása, hogy a versenyt nem magáért a versenyért, a küzdelem szépségéért alapítottuk, hanem csak a magunk győzelméért. De ránk vetette volna a gyávaság színét is. Hogy azért nem rendezzük meg a küzdelmet, mert nem merünk kiállani. Viszont a verseny megrendezése a kikerülhetetlen vereség tudatának ellenére is: a legmagasabb fokú sportszellem igazolását jelentette a MEC számára.

Ez pedig több – a győzelemnél is.

S erre – sportszellemünk és lovagiasságunk vitathatatlan elsőségére – méltán volt rátarti, sőt dölyfös az egész MEC-gárda.

Ezek voltak tehát az indokok, amelyek arra késztettek, hogy megint beüljek a hajóba.

Ez persze azt jelentette, hogy még szorosabb hámba kerültem.

Naponként, az alkonyat óráiban, ott izzadtam és gyötrődtem a nagy tim daliái között, a vízen repülő furníralkotmányban, s estére zúgott a fejem a tölcsér pofájú Gyűszű Gyuszi ordításaitól.

– Vigyázz! – Kész! – Rrrut! – Állj, állj, mi volt ez? Ez nektek rajt? Ezt nevezitek ti startnak? Uraim, nem az evezés, az ásítás kezdődik így! Pimf banda! Újból! Készen vagytok? Vigyázz! – Kész! – Rrrut!

Akkorákat rántottunk, hogy az előregörnyedő Gyűszű hátranyaklott, csaknem lemaradt a feje az orra alá szíjazott papírtölcsérrel együtt, s beleroppant az egész hajó – nem szólva a derekunkról de ez még mind semmi sem volt.

– Állj, állj! Megőrülök! – hörögte a tölcsér pofájú kis dugó a hajó végében. – Megőrülök, megőrülök! Ez nektek vízfogás? Tudjátok ti egyáltalán, mi az a vízfogás? Rimánkodva kérlek benneteket, emlékezzetek! Emlékezzetek! Tavaly már tudtátok! Ne utánozzátok hát megint jó szülőanyátokat, amikor az gondos körültekintéssel leszedi a habot a fövő húslevesről! Felejtsétek el, felejtsétek el, fiúkák, mert hozzátok vágom ezt a büdös tölcsért, kiszállok a hajóból, és világgá bujdosom szégyenemben… Tehát: Vigyázz! – Kész! – Rrrut!

A lapátok századszor villámlottak bele a vízbe, a hajó nyögött, mi hörögtünk, a villákban egyszerre kattantak a forduló lapátok, a kocsik ütemes zúgással gördültek alattunk előre és hátra, mindez összefolyt valami ilyesféle hangba: rupp… rupp… rupp… rupp, és a hajó röpült mint a nyíl – de ez se volt jó.

– Állj, állj! – szikrázott Gyűszű. – Megöltök, megöltök! Ötös, te lapátsintér! Mit csinálsz, mit csinálsz? Ez nem bagger, nem kotróhajó! Ne a Duna fenekét kotord! Csak tolltövéig merítsed azt a lapátot! Nem akarom megsérteni tisztes agg atyádat, mert ö bizonyára nem ilyen rinocéroszról álmodott ivadékaira gondolván, de értsd meg, ez nem evezés! Úgy laffog a hajó mint hogyha nem is előre, hanem oldalt akarnánk menni. S az a boldogtalan kettes még segít is neki a buta fejével! Könyörüljetek rajtam végre!

– Jó, jó, gyerünk, múlik az idő! – morgott vissza egyikünk-másikunk.

Hiszen csak ez kellett. A dühöngő őrült, ott a kormányülésen, nyomban ránk bömbölt:

– Mi ez? Hát ez… ez hallatlan! Edzés alatt nincs pofázás! Csak a tréner ugathat! A többinek: pofa be! Különben sem végeztem még! Ide figyelj, hatos! Te csak igazán láthatod a sztrók lapátját! Hát akkor mért önállósítod magad? Azt megteheted a parton, de a hajóban csak egy ütem van, érted? A vezérevezősé! A sztróké! És ezt nem tudod megérteni? Ha egy bivalyt ültettünk volna a helyedre, az már művész volna hozzád képest. De hát, persze, aki egyszer nem konyít az evezéshez, az nem konyíthat… No menjünk… Vigyázz! – Kész! – Rrrut!

Arról nem beszélek hosszasabban, hányszor állította le a hajót, miközben ide-oda hajkurászott bennünket a Margit híd és a Műegyetem közötti Duna-szakaszon, csak azért, hogy fölfohászkodjon az égre, s kérje az Egek Urát: ne nézzen le, ne lásson minket, mert bizonyára megbánná, milyen gyarló és értelmetlen férgek is létrejöttek a Teremtés fölséges művében.

Mondhatom, kietlen tavasz volt az!

Egész napomat a könyveim, jegyzeteim és a rajzasztal társaságában töltöttem, alkonyatonként pedig egy szabadjára eresztett vízi őrült hatalmában vergődtem. Az agyam éppen úgy sajgott, mint a derekam meg az izmaim.

De az idő mégiscsak telt, egyik vizsgámat a másik után tettem le, s bármily csikorogva is: lépésről lépésre közeledtem tanulmányaim befejezéséhez.

*

Húsvétkor még hazaszaladtam szabadságra.

Fehérvárig vonaton mentem, onnét, szokás szerint, autóbuszon. Éppen a nagyszombati körmenet idejére értem oda. Anyám nyomban be is hajtott a szobámba, hogy öltözzem át, s megyünk a templomba.

Az én pátriám – Bencetornya – nem tartozik a világvárosok közé. Nincs is a fővonal mentén. Maholnap mégis vetekszik akármelyik dunántúli járási székhellyel, mert egyik központja a vármegye híres búzaöntő vidékének. Eleven, életrevaló lakói húsz év alatt ugyancsak előretörtettek a falusi életsorból. A Búza-piac és környéke aszfaltburkolatot kapott meg új nevet, s így Széchenyi térré lépett elő, s amióta a vármegyei villamosáram-hálózatba is bekapcsolódtunk: azóta még közvilágításunk, sőt mozgóképszínházunk is van. A régi Korona Fogadó és Nagyvendéglő Korona Szállóvá kupálódott ki, egyik szárnyát kávéháznak minősítette, néhány nagy tükör és biliárdasztal nagyra törő elhelyezésével.

Otthoni megjelenésem sohasem kelt szenzációt.

Az emberek egyszerűen tudomásul veszik, hogy megjött a Csapó molnár fia is, egész megemberesedett, nyurga legény lett belőle, paroláznak vele, örvendeznek neki és – kész. Ennél többet nem adnak rám. S ez így van rendjén. Nem lévén csodagyermek sem: nem várják tőlem, hogy városunk nagy szülöttjeként bármiféle dicsőséget szerezzek Bencetornyának és vidékének, tehát se ellenségeim, se halálra kész rajongóim, barátaim nincsenek. Nyilván ezekből a körülményekből ered az a tény, hogy egyszerűen – szeretnek.

Ennél többet pedig igazán ne kívánjon magának senki.

Úgy indultam el anyámmal a templomba, hogy, ezen a jóleső megbecsülésen túl, semmi újat nem tapasztalok derék kis pátriámban.

Nem is mutatott ennek ellenkezőjére semmiféle jel.

Jobbra-balra köszöngettünk, s igazán minden szem mosolyogva nézett ránk.

És ugyanolyan volt a körmenet is, mint máskor.

A leventezenekar ifjai csaknem szétpukkadtak harsogó hangszereik mögött; Tóbiás tanár úr, a helybeli polgári iskola lelkes énektanára időnként – egy-egy, mondjuk, túlzott hang nyomán – olyan pillantást vetett a bősz zenészekre, mint akinek a tyúkszemére hágtak; a tűzoltók meg a frontharcosok peckes-pókosan lépegettek; a cserkészek térdét kékes-vörösre „csípte” a szél; és a Jótékony Nőegylet élén tipegő felső-patikusné megint a szűk cipőjét vette fel, mert látható szenvedéssel énekelte az Alleluját. Ám mindezeket csak a magunkfajta vacak ember vette észre. Az a Király, aki az örök élet királyaként ott közelgett, a mozgó selyemsátor alatt, az esperes kezében fölmagasodó monstranciában: bizonyára nem vette számba, előtte és körülötte lépegető hívei gyarlóságait, fogyatékosságait és ügyefogyottságát. Ez a Király csak a szíveket látta, az éneket hallotta, amelyben egybeolvadt ezeknek a szíveknek tiszta ünnepi meghatottsága és boldog áhítata. Aminthogy, mihelyt a közelünkbe ért, az én szemem elől is eltűntek mindezek, s immár csak a mi Urunk diadalmenetének fönségét éreztük anyámmal.

Mire visszakísértük az oltáriszentséget a templomba, s kisodródtunk az emberáradattal a kapun, lement a nap, és csak kihunyó bíbora parázslott a nyugati ég alján.

Az ünneplő tömeg kisebb csoportokra bomolva igyekezett hazafelé.

No: ekkor jelent meg a szenzáció.

A templom előtt rügyező gesztenyefák alatt fölsorakozó helybeli aranyifjúság fölállása sejtette, hogy még lesz valami.

Palócz Pista, a barna képű adóügyi jegyző, a szabadságra hazajött Kerényi Pali, vármegyei gyakornok, azazhogy tiszteletbeli szolgabíró, a kikent-kifent, hullámos frizurájú Tar Zoltán patikussegéd – aki immár alig tudta fejére rakni a kalapját elképesztő méretű s rendkívüli gonddal ápolt hajzata miatt továbbá városunk hetyke, szabadságos jogászai izgatott cigarettázással vártak valakit.

Magam is kíváncsi lettem volna a jelekből várható „eseményre”, de anyám fázott, hát csak futó szervusztok erejéig üdvözölhettem pajtásaimat.

A Schöpflerék vaskereskedésének lehúzott redőnyei előtt azonban anyám maga állott meg. Tini néni ballagott előttünk módos, fekete selyemkendőjében és vastag, fekete pamutkendőjébe burkolózva. Tini néni, a haldokló csoda, a gazdaszer hírharangja, a bencetornyai csipkeverő háziipar éltető lelke. Egyre köhécselő, de eleven szemű, ráncos arcú, öreg parasztasszony. Korán elvesztette az urát, maga gyönge mellű volt, nem bírta kis földjükön a mezei munkát, hát csipkeverésre adta magát. A szinte már kiveszőfélben levő ősi, Nádrét-vidéki csipkekészítést szinte már csak ő tudta. No, ezt először maga támasztotta föl, s mivel csakhamar komoly kereslet jelentkezett a nádréti csipke iránt a pesti kereskedők részéről is: Tini néni egész tanfolyamokat rendezett. Az én kisdiákkoromban már az egész gazdaszer, de még a Nádrét-vidéki falvak lányai és asszonyai is, virágzó háziiparba kezdtek.

Anyám, aki vagy huszonöt év óta ismerte már Tini nénit, és nagy barátságot tartott vele, most persze szapora beszélgetésbe eredt a köhécselő nénikével.

Tini néni elmondotta, hogy de most már bizonyosan meghal, viszont anyám újabb gyógyfüveket ajánlott neki. Ez huszonöt év óta így ment. Tini néni állandóan haldokolt, anyám pedig új és új teákat ajánlott neki, s azokat Tini néni szorgalmasan itta. Nem tudom, anyám gyógyfűtudománya tette-e vagy a csipkeháziipar körüli misszió halhatatlan lendülete: de az bizonyos, hogy Tini néni élt.

Haldokolva élt – hála Istennek –, elpusztíthatatlanul. Ezért is nevezték el haldokló csodának.

Nos hát, Tini néni miatt megállván, tanúja lehettem a bencetornyai eseménynek.

Mert egyszer csak, a templomból jövet, elvonult az aranyifjúság előtt négy nő és két férfi. Városunk fiatalsága hódoló köszönésbe hajolt.

Lám csak! Hát ez mi? Ilyen lelkes hódolatnyilvánítást még nem láttam e vidám had körében.

Szomolányiék és a patikusék voltak. Szomolányi közjegyző, a felesége, a kislányuk, azután Katona, a felső-patikus, annak a felesége meg egy húsz év körüli, magas, barna, nagyon szép lány. Láthatóan ennek szólt az ifjúság lelkes hódolata.

Mikor elhaladtak mellettünk is, és köszöntöttük egymást, megakadt a szemem a sudár termetű, idegen leányon. Közelről még szebb volt. Rejtelmes ibolyakék szemei különösképpen illettek szép rajzú sötét szemöldökeihez és meleg fényű, barna hajához. „Hát ez kicsoda? – tűnődtem. – Hogy kerül ez a fanyar Szomolányi, a kövérkés felesége meg a kopasz Katona patikus, valamint a szűk cipőjében kényszeredetten mosolygó felesége társaságába?”

A közjegyzőék lányát észre se vettem. Azazhogy a szemem pillanatfelvétele nyilván rögzítette őt is, de az öntudatom még nem hívta elő a lemezét. Most, hogy már túl voltak rajtunk, megállapítottam, hogy én bizony még sohasem láttam azt az ibolyaszemű idegen lányt, most suhant el előttem a kislány képe is.

„Lám csak! Hogy megnőtt ez is! – eszmélkedtem szórakozottan. Persze: már magas sarkú cipőben és jól álló divatos kalapban jár. Tavaly még olyan volt, mint bármelyik vékony karú, görcsös térdű, vézna tíz-tizenkét esztendős fruska. Most meg – magas sarkú cipőben és hetyke kalapjában – egyszerre tizenöt-tizenhat éves kis dámát mutat.”

Ahogy befordultak a Berzsenyi utcába, még egyszer oldalt, azaz visszapillantott az ibolyaszemű lány, meg a Szomolányi csemete.

Az ibolyaszemű idegen, a túlsó soron fölvonuló aranyifjakra vetett egy lopott pillantást, míg a közjegyzőcsemete határozottan miránk.

S akkor villant át az agyamon, hogy ni csak! Mennyire hasonlít ez a tacskó ahhoz a kis pesti prücsökhöz, aki a múltkor olyan szemtelenül csóválta meg a fejét. Bár lehet az is, hogy ez a futó hasonlóság, éppen csak emlékeztet rá, mert ennek is három szeplőcskéje van az orra tövén, mint amannak. Kettő a jobb szeme, egy pedig a bal szeme alatt.

Ej, de hát mit érdekel ez engem? A szüleivel sincs semmiféle érintkezésem. Kapcsolatom is csak annyi, hogy a tavalyelőtti árvíz idején Szomolányiné volt a gyorssegélybizottság elnöke, s magam is heteken át dolgoztam a bizottságban. Voltam a teájukon, megköszönték a fáradságomat, a száraz, fanyar közjegyző derék fiatalembernek nevezett, a copfos kislányuknak azt mondottam: pá, kisbaba! –, és evvel kész is az egész ismeretség. Vagyis semmi. Érthető hát, ha a dámácska iránt a legkevesebb érdeklődést sem érzem. Még akkor sem volna semmi értelme, ha vagy öt-hat évvel idősebb volna, sőt szép is volna. Pedig azt igazán nem lehet rá mondani. Turcsi orrú, borzas hajú. Szeplős is. Prücsök. Egyébiránt is csak felnőttek érdekelnek.

Az a másik, az ibolyaszemű, az más. Bár ennél is egészen mindegy, hogy a közjegyzőék rokona-e vagy a patikuséké. Még Bencetornyán is száz kilométerre élünk tőlük. Amazok is külön csoport, mi is. Azazhogy, mi nem is tartozunk semmiféle csoportba. Apám egyszerű molnár volt, anyám magános öregasszony. Úgynevezett társadalmi életet nem éltünk, s jóformán semmiféle családdal sem jártunk össze. Ilyenformán az is egészen haszontalan, tehát pusztán elméleti kérdés: vajon érdekel-e ez az ibolyaszemű lány vagy sem?

Elmondhatom hát, hogy szinte csak unalomból, csupán azért, hogy éppen mondjak valamit, kérdeztem meg utóbb édesanyámtól:

– Ki az a lány, aki Katonáéknál van?

– Nem Katonáéknál van az, hanem a közjegyzőéknél. A közjegyzőné húga.

– Hm. Nem is hasonlítanak.

– Eddig Kassán élt az édesapjával. De hogy az a télen meghalt, most idejött a nénjéhez. Úgy hallom, a fiatalság nagyon utánavetette magát. Hanem ez ugyancsak rátartós. Vagy az is lehet, csak azért fitymálkodik velük, mert hír szerint félig-meddig jegyben jár valami repülőtiszttel.

Többet nem is beszéltünk róluk.

Odahaza körülvizsgáltam a malmot.

Ezt még édesapám vette fiatal házas korában a régi pentelei malom helyett. Akkor még csak két kőre járó vízimalom volt. Utóbb, valami tűzvész után, újjá, nagyobbá építette, s azóta öt kőre járt. Vizünk mindig elég volt, mert a Bakonyból aláfolyó Öregséd bőven táplálta, s apám még tömör duzzasztógáttal is bővítette. Múlt nyár óta további tervek is gomolyogtak körülötte. A helybeli ifjúság megalapította a BSE-t, vagyis a Bencetornyai Sport Egyesületet, megépítette a sportpályáját és teniszpályáit, s mivel ezek éppen a mi duzzasztómedencénk szomszédságában voltak: az elnökség azon törte a fejét, hogyan lehetne uszodával, illetve strandfürdővel is kiegészíteni a BSE ingatlanait? A számításba jövő nyolcszáz négyszögöles vízparti sáv, a mellette levő duzzasztómedence meg jókora szakaszon a vízjog is: a mienk volt.

Tárgyalni még nem tárgyaltak erről az édesanyámmal, de Tímár Lőrinc, a polgári iskola igazgatója, egyébiránt a BSE ügyvezető elnöke, egyszer, amikor együtt utaztunk Pestre, arról regélt a vonaton, hogy szeretnék velünk felesben megcsinálni a strandot, a sportklub részéről való végleges ingatlanmegváltás bekövetkezéséig. Vagyis mi átadnánk használatra a telket, megépítenénk hozzá a kerítést meg a kabinokat, ők megépítenék az úszómedencét, s egyelőre feleznénk a jövedelmet. Utóbb aztán a BSE fokozatosan megváltaná az egész területet.

Az ötlet nem volt rossz. A szóban forgó területre a malomfejlesztés szempontjából nem volt szükségünk. A tőlünk kívánt befektetéshez szükséges tőkénk javarészt megvolt.

Csak azért állott az ügy még most is, mert azóta nem hozták szóba. A klub elnöke, Tusa bácsi a télen meghalt, s az új elnököt még nem választották meg. Hír szerint Szomolányi közjegyzőt kerülgették, hogy vállalja el az elnökséget.

Sokkal jobban érdekelt ennél a magam terve.

Kezdő technikus korom óta melengettem, forgattam magamban azt a gondolatot, hogy a vízikerékkel való meghajtás és a kövön való őrlés helyett turbinaüzemre és hengerőrlésre térjünk át. Evvel a malom teljesítőképessége egyszerre meghússzorozódott volna. A duzzasztógátat csak egy méterrel kellett megemelnünk ahhoz, hogy pompás esést kapjunk. A turbinahajtómű után fokozatosan kicserélhetjük régi belső berendezésünket is korszerű hengerőrlő gépekkel. Minden erre vonatkozó rajzom, számításom, számtalanszor ellenőrzött pontossággal: papíron volt.

Most is evégből jártam végig az ünnepekre leállított s furcsán hallgató, néma malomtelepet.

Végül is avval a jó érzéssel hagytam abba a szemlélődést, hogy bizony meglesz minden úgy, ahogy megálmodtam. Csak legyen kezemben a diploma, és legyek túl a katonaévemen.

Húsvétvasárnap hajnalán esett, délelőttjén csöpörgős volt az idő. Nem is mentem el sehova, csak az anyámat kísértem el a reggeli misére.

Utána ásítozva álldogáltam a szobám ablakában, s néztem az udvaron kapargáló csibéket. Ilyenkor, ünnepnapokon – amikor állott a malom, és semmiféle ember- meg szekérforgalom nem volt – anyóka kibocsátotta az aprójószágot a nagy udvarra. Hadd szedegessék föl az elhullajtott gabonaszemeket.

Sándor bácsi – anyám jobbkeze – a legöregebb molnárlegény, az új pipáját próbálgatta, amelyet tegnap hoztam neki. Lent lődörgött a malomépület eresze alatt, a tisztára söpört téglajárdán.

Egyszerre megszólalt a mély hangú kapucsengő.

Sándor bácsi átbicegett sánta lábával az udvaron, hogy bebocsássa a látogatót.

Be is jött vele valaki, de magam nem láthattam őket. Csak a hangjukat hallottam.

Valami gyerek lehetett az, mert gyerekhang kérdezte:

– Jaj, látja, erre nem is gondoltam, Sándor bácsi! Hogy sár lehet a kertben. Nem kívánhatom a tekintetes asszonytól, hogy összesározza magát az üvegházig.

Megállottak. Sándor bácsi dünnyögött valamit, majd megint a gyerek szólalt meg, miközben újból elindultak.

– No mindegy, ha már itt vagyok, legalább beköszönök, és boldog ünnepeket kívánok.

Ásítottam. Nyilván valamelyik környékbeli fiú vagy kislány az – gondoltam –, aki muskátlidugványokért jött az én anyókámhoz.

Anyám egyetlen szenvedélye ugyanis a virág. Sok dolga mellett régóta az volt az üdülése. Megyeszerte ismerték híres tulipán-, liliom-, krizantém- meg óriás virágú muskátlitenyészetét. Hordják is a tulipánhagymáit, különösen a saját keresztezésű hibrid fajtákat, még Fehérvárra is! De éppen ilyen híre volt mindig égőpiros, nagy virágú muskátlijainak is. Mivel azonban anyóka sohasem foglalkozott üzletszerűen virágneveléssel, jóba kellett vele lenni, hogy kaphasson tőle valaki hagymát, dugványt vagy magot. Liliomot például nem is kapott soha senki, csak a templombeli oltáron álló Mária meg az édesapám. Vagyis hogy az édesapám sírja. Aminthogy anyóka egész virágdédelgető áhítata is igazában csak apám halála után bontakozott ki mind szélesebbre.

Mert az édesapámnak mindig virágok alatt kell álmodnia.

Régebben, apám életében, csak muskátlitörzsekkel bíbelődött anyóka. Tavasztól őszig piros muskátlisor volt a malom meg a lakóház minden ablakában. Már régi malmunkat úgy is nevezték az egész járásban: a pentelei muskátlimalom.

Mondom, nagyon jóba kellett lennie anyámmal annak, aki Csapó-féle tulipánra, muskátlira vagy krizantémra akart szert tenni.

– Liliomot nem adhatok, kedves – mondotta viszont még azoknak is, akiket különösen kedvelt, és akik liliomot kértek. Liliomaim csak a Máriácskának nőnek. Meg szegény boldogult uramnak.

Pedig életében sokat vitáztak apámmal. Az öreg indulatos, darabos ember volt. Józan, takarékos, de nagyon keményfejű. Amit egyszer a fejébe vett, azt nehéz volt kibeszélni belőle. Emlékezem, milyen keserves viták folytak le, amikor arról volt szó, hogy érettségi után merrefelé nézzek. Az öreg mindenképpen azon volt, hogy menjek orvosnak, jogásznak vagy akárminek, csak éppen molnárnak ne. De hiszen így van evvel csaknem minden apa. Valahogy úgy vélik, csak az ő mesterségük jár vesződéssel, fáradsággal, bajlódással, s minden más hivatás gyerekjáték és sima út. Az apák java része hát következetesen más pályára akarja terelni a gyerekeit.

Édesanyám – aki ugyancsak molnárlány volt maga is – viszont el se tudta képzelni az utódai életét malomzúgás nélkül.

Mivel pedig kettőjük közül anyám volt a messzebbre látó, aki végtelen sok, ösztönös tapintattal térítgette-terelgette apámat egész életében a célszerűbb megoldások felé; ebben is eltalálta a legokosabb kompromisszumot. Jobban is ismerte az én hajlamaimat, tudta, hogy szeretem a molnármesterséget, a malomzúgást. Apámmal sohasem állhattam olyan bizalmas lábon, mint anyókával, s így nem is látott bele annyira a lelkembe, mint emez.

Mindezek után anyám úgy vélte: menjek gépészmérnöknek. Apám ebbe gyanútlanul egyezett bele. Úgy látszik, nem gondolt arra, hogy a Műegyetem kapujából több irányba indulhatok, s hogy ezek közül az egyik út visszavezethet éppen – a malomba.

Ezeken a gondolatokon tűnődtem, amikor a mögöttem levő folyosó felől anyám hangja csendült meg:

– Nyomban jövök! Már miért ne mennék ki a kertbe? Szívesen! Nincs is arra sár. Kavicsos a kerti út. Csak más kötényt kapok magam elé.

Kevéssel utóbb megint hallottam a hangját:

– No, itt vagyok. Indulhatunk.

– Ugye nem tetszik haragudni, drága Erzsi néni, hogy ma jöttem? De holnapután már nem leszek idehaza, és úgy szeretném…

A többit nem hallottam.

Hm. Gyerek, az bizonyos – állapítottam meg unatkozva. A hangja gyerekhang. De nincs benne semmi a nádréti falvak tájszólásából. Diákgyerek lehet a bencetornyai jövevény családok valamelyikéből. A húszas években vagy tizenöt-húsz menekült család telepedett meg nálunk is. Bartók ügyvédek Temesvárról, Gombos és Tímár tanárék Erdélyből, Papp csendőrtiszthelyettes Ungvárról. Meg sokan mások. A gyerekeik már itt nőttek fel, vagy már itt is születtek. Ezeknek a nyelvébe még nem szívódott bele a Nádrét-vidéki szójárás. No, akármelyiknek, a fia jár itt, bizonyos, hogy anyám jóba van velük.

Ásítottam még egyet, s hanyatt vágtam magam az utolsó félév anyagának jegyzeteivel a pamlagon.

Arra is csak félöntudattal figyeltem föl, amikor anyám és a gyerek visszatért a kertből, s az ablakom alatt elhúzódó téglaút végén dobbantgatták le lábukról a sarat.

Á gyerek hangját hallottam:

– Hát, nagyon köszönöm aranyos, jó Erzsike néni, hogy ki tetszett velem jönni az üvegházba. Úgy örülök, olyan gyönyörűek a kaktuszaim! Odahaza semmi szín alatt sem teleltek volna ki ilyen jól. És ne tessék haragudni, ha csak az iskolaév után viszem haza őket, de itt jobb helyük van.

– Már hogy haragudnék én, kedves! Örülök, hogy segítségére lehetek. Virág – virág. Élet az is. Érték. Akár az emberélet. Vigyázni kell rá. Meg kell becsülni.

– És nagyon-nagyon köszönöm ezt az új hibridet is. De már megyek is. Kezét csókolom, Erzsi néni.

– Hagyja csak, angyalom, földes a kezem.

Hm. Ez mégsem fiú – füleltem föl. – Fiút nem magázna és nem nevezne angyalomnak az édesanyám.

No – nem fontos.

És belemerültem a mechanikai statika kivonatos jegyzeteibe.

Ünnepeken velünk ebédelt Sándor bácsi meg a többi molnárlegény is. Most azonban a másik kettő elkéredzkedett szabadságra, hát csak az öreg volt a vendégünk.

Gyerekkorom óta fő barátom volt Sándor bácsi. Ő faragta az első vízipuskámat, ő húzott ki egyszer, mikor még nem tudtam úszni, a duzzasztóból, s általában ő volt gyerekkorom mindentudó mágusa és mentora.

Most is annak az izgalmasan boldog kornak vidám emlékein mulattunk, úgyhogy egyébről nem is igen esett szó.

Csupán ebéd után kérdeztem meg anyámat, de csak úgy odavetett kérdéssel, kinek a gyereke volt ebéd előtti látogatója?

– Gyerek? Nem járt itt gyerek – nézett rám csodálkozva.

– Ej, hát az, akivel az üvegházba mentetek ki, anyókám! Valami kaktuszai vannak itt, és új hibridet adtál neki.

– Á, persze! De hisz az nem gyerek! Esztike volt itt.

– Ki az az Esztike?

– Ejnye, hát a Szomolányi Esztike. A közjegyzőék kislánya.

Most rajtam volt a csodálkozás sora.

– Úgy? Nem tudtam, hogy idejár.

– Hát persze. Miért is tudtad volna? Három évvel ezelőtt még elemista volt. És ki tudja számon tartani Bencetornya minden kisgyerekét? Úgy szaporodnak évről évre, akár a gomba. Hála Istennek! Esztike különben csak azóta jár hozzám, mióta a szülei városba adták iskolába. Akkor eljött és elhozta a tizenöt cserép kaktuszát. Arra kért, hogy amíg ő távol van, tegyem be őket a virágházba. Nyáron, a vakáció elején, azután megint hazaviszi őket. Hát ennyi az egész.

Több szót nem is vesztegettünk erre a jelentéktelen dologra.

Délután nagyot aludtam, és csak álmomban hajkurászott Gyűszű Gyuszi a tölcsérpofájával meg a statikaprof a legnehezebb kérdésekkel.

Örültem, amikor anyóka fölrázott e lidércnyomásos álomból.

– Kelj föl, édes fiam, Tímár igazgató meg három fiatalember keres.

A BSE vezetői voltak. Azért jöttek, hogy elvben megtárgyaljuk a strandépítés ügyét.

Jómagam még nem töltöttem be a huszonnegyedik évemet, nem voltam nagykorú, így anyámon kívül az árvaszék döntésére is szükség volt. Anyám könnyen hozzájárult a dologhoz. – Titokban örült is, hogy jó áron megszabadulunk a vizes réttől, amelynek a strand céljára való feltöltése amúgy is csak használhatott nekünk, mert mai alacsony szintje sok vizet szívott el a duzzasztómederből. Ha feltöltik, még a tervezett; úszómedence sem használ el annyi vizet, mint ez a spongyaszerű rét.

Árvaszék… jogi perfektuálás… szerződések… – mind olyan kérdések voltak, amelyekhez jogászra volt szükség.

– No, akkor menjünk az elnök úrhoz – mondották városkánk fő sportférfiai, fölállva. – Az éppen triplajogász.

– Ki az? – kérdeztem.

– Szomolányi közjegyző.

– Lám csak! Vállalta?

– Vállalta. Tegnapelőtt tartottunk közgyűlést. Egyhangú lelkesedés. Nyomban el is határoztuk, hogy hozzákezdünk a strandépítéshez. Sietnünk kell, hogy június végére elkészülhessen. Ha elszalajtanók a nyarat, megint várhatnánk egy évig az első jövedelemre. Tehát – csülökre!

Tíz perc múlva Szomolányiéknál voltunk.

A közjegyző nem volt odahaza. Odaát ült a kaszinóban a tarokkasztalnál. – Mindjárt átküldők érte – szíveskedett édeskésen az asszony. – Ilyentájra úgyis rendszerint befejezik a játszmát, s haza szokott jönni. Addig foglaljanak helyet, kérem!

S mialatt elénk tette a pálinkás-készletet meg a cigarettás ezüstdobozt, vidáman csevegett.

– Bizony, nagyszerű lesz, ha strandra is járhatunk. Ez volt eddig egyik legérezhetőbb nyári hiánya Bencetornyának. Az ember kénytelen volt a sötét zsalugáterek mögött kuksolni egész nyáron.

– Úgy van! Úgy van, úgy van! – lelkesedtek feszengve sportéletünk hangadó oroszlánjai. Palócz Pista, a községháza gyöngye, Tar Zoltán, a bodorított hajú patikusbojtár, és Schöpfer Ervin, a vaskereskedőék közgazdász fia. Látszott rajtuk, hogy azelőtt nemigen jártak ide, és még idegenül érzik magukat új elnökük otthonában. Ezért – mint ilyenkor már szokásos – közhelyekben mozgó udvarias semmitmondásokban kimerülő társalgás indult meg. Az ember ilyen helyzetekben elámul azon, milyen hülye és banális lotyogásra képesek egyébiránt értelmes, emberi lények.

A csipkefüggönyös üvegajtó előtt, odakint a folyosón, elsuhant az ibolyaszemű szenzáció karcsú alakja. Kalapban, selyem esőköpenyben jött meg valahonnét.

A közjegyzőné nyomban kiszólt utána:

– No, már meg is fordultál? Jó. A sportklubtól van itt néhány úr. Az uramat várják, a strand ügyében. Jó. Ahogy akarod. Bizonyosan megörülnek, ha megismerhetnek.

Közben belibbent az ajtón a bal oldali szomszéd szobából a Szomolányi fruska is. Úgy látszott, nem sejtette, hogy vendégek vannak náluk, s át akart szaladni a túlsó szobába. Nagy hajas baba volt a karjában, párja annak az óriásbabának, amely ott terpeszkedett közöttem meg Schöpfer Ervin között a fogadószoba pamlagán.

– Ejha! – mondotta megzavarodva, és visszaperdült a küszöbről, maga után rántva az ajtót.

Szomolányiné mosolyogva csóválta meg a fejét.

– Ó, ez a gyerek! Ez a gyerek! Már két éve líceumba jár, innen-onnan nagylány lesz, de mihelyt idehaza van, nyomban előszedi a babáit.

Palócz megint a strandra terelte a szót, és nagy buzgalommal tért ki a strandépítés ötletének fölvetése körüli érdemeire. Lendületes előadása azonban hamarosan félbeszakadt, mert egyszer csak besuhant jobbról az ibolyaszemű tünemény.

Palócz, Tímár és Schöpfer már ismerték, így csak engem mutatott be Szomolányiné, a leányt csak keresztnevén említve.

– Erna húgom.

Az ibolyaszemű csoda rám vetette az ibolyaszemeit.

Csakugyan nagyon szép teremtés volt. Sajnos ezt túlságosan is tudta magáról. S mesteri ügyességgel használta a szemeit. Félig lehunyt pillái alól hosszú, álmodó tekintettel nézett az emberre, s lassú előkelően-ernyedt mozdulatokkal hívta föl csodálói figyelmét remek termetére.

Tímár nős volt, nem számított, Palócz és Schöpfer pedig már hódolói közé tartoztak, s a tünemény megjelenése után nyomban szédült és elragadtatott kakasokká váltak, ennélfogva felém fordította igéző bűvészetét a lány.

Amilyen lassan mozdult, hogy mozdulatai és gesztusai hosszúak és előkelőek legyenek, ugyanolyan lassan és álmatagon beszélt is, miközben az emberen pihentette lapos pillantású szemeit.

– Hosszabb időre jött haza? – kérdezte.

– Nem. Holnapután már utazom is vissza. Utolsó szigorlatomra készülök, gazdálkodnom kell az idővel.

– Kár. Játszhattunk volna néhány jó teniszpartit.

Palócz megbántott arcot vágott, a lány észrevette, s tüstént odavetett neki egy kis mazsolát, miközben úgy tett, mintha ez természetes folytatása lett volna előbbi szavainak.

– Ezt persze nem azért mondom, mintha az itteni urakkal nem volna érdemes játszani, hiszen meglepően jó játékosok. Különösen Palócz Pista, amit különben a háta mögött szoktam elmondani, nehogy elbízza magát. De mégiscsak változatosabb játszmák alakulnak ki, ha több a játékos.

Palócz, a szamár, fülig vörös lett az örömtől, s lelkes helyeslővé változott át, én azonban kénytelen voltam megvallani azt az igazságot, hogy kár volna reám számítaniok, mert én nem értek a teniszhez, sose játszottam még.

– Hogyan? – nyíltak most rám egészen az ibolyaszemek. – Maga nem sportol? Lehetséges ez?

– Sportolok, csak nem teniszezem.

– Úgy? És mit?

– Evezek, időnként vívok, gólyakoromban pedig birkóztam is.

– Úgy? – hunyódtak megint laposra az ibolyaszemek, hosszú pillantással. Ezekhez persze én nem értek. Pedig a vívás, különösen a tőr: sikkes is.

– Én is jobban szerettem a tőrt, mint a kardot. Jobb is voltam benne mindig.

– Akkor hát nyáron, mikor idehaza lesz, szívesen venném, ha adna néhány órát tőrvívásból.

Palócz közbevágott:

– De hisz erre nem kell nyárig várnia! Zubriczky, a polgári iskola tornatanára készséggel ad magánórákat kardból is, tőrből is. A diákhad mind tőle tanul.

Az ibolyaszemű hölgy úgy tett, mintha nem hallotta volna ezt a lelkes fölvilágosítást, és kérdéssel folytatta, rajtam nyugtatván a szemeit:

– Szóval: számíthatok erre?

Palócz mérges lett.

– Hát persze, hogy számíthat rá, Ernácska, ha ragaszkodik hozzá, hogy éppen Gábortól tanuljon. Csak nem képzeli, hogy van olyan őrült, aki ne vállalkoznék erre boldogan, ha maga kéri!

A leány rátette kezét Palócz Pista karjára:

– Ó, maga igaz, jó pajtás, Pista. Mindig önnönmagáról ítél. Pedig tévedhet. Egyáltalán nem olyan bizonyos, hogy mások is ily lovagias készséggel teljesítik kéréseimet. Maga még a szeszélyeimet is komolyan veszi. Mert mintapajtás.

Pista megint rákvörös lett a boldogságtól.

Nekem persze most – a kötelező bókhelyzetben – lelkes elragadtatással kellett volna válaszolnom. De hirtelen visszariadtam attól a gondolattól, hogy evvel egy sorba kerülök Bencetornya aranyifjúságának többi tagjával – ezekkel a szerelemtől félőrült kakasokkal –, akiket úgy rángat ez a lány, mint a drótmajmokat. Mert azt már tegnap, a körmenet után láttam, hogy Palócz, Kerényi, a Schöpfer fiú, azután Tar Zoltán, a bodor hajzatú patikussegéd, meg Isten tudja még hányan, sőt még Tóbiás tanár úr, a lendületes énektanár és leventekarnagy is – mind megvesznek ezért a lányért, és kótyagosok a fene nagy szerelemtől.

Én pedig nem kívántam drótmajommá lenni.

Palócz és Schöpfer legnagyobb bánatára, de egyúttal nagy megkönnyebbülésére, tehát ezt válaszoltam:

– Bizony sajnálom, hogy le kell mondanom erről a kitüntetésről, de nekem nyáron a Kárpátalján lesz dolgom. Néhány duzzasztóművet kell tanulmányoznom. Azután bevonulok katonának, hogy azon is túlessem.

Az ibolyaszemű hölgy lebiggyesztette a száját.

– Kár. Jól elszórakoztunk volna.

Ebben a pillanatban lépett be a Szomolányi csemete.

Egészen más ruhában volt, szép szabású, de talán nem is rá szabott, földig érő pongyolában, kölnivíztől illatosan és magas sarkú cipőben. A babázó gyereklány átalakult dáma-utánzattá.

Zavar nélkül jött közénk.

– Szabad nekem is maguk közé vegyülnöm? – kérdezte impertinensen biztos föllépéssel. – Hiszen csaknem csupa ismerős. Lám: Tímár bácsi, Pista és Ervin.

És mialatt sorra kezet adott a többieknek, fesztelenül folytatta:

– Csak Csapó barátunkat nem ismerem még hivatalosan, mert még nem mutatták be. Azért persze jól tudom, kicsoda, hiszen városunkbeli.

– Örülök – nevettem el magam fölállva és kezet fogva vele –, hogy ilyen kedvesen fölöslegessé teszi a bemutatkozás formaságait. S persze én is tudom, hogy maga kicsoda.

– No, nem nagyon mutatta eddig, hogy tudná! – vágott vissza szelesen. – Volt úgy, hogy meg se látott, észre se vette, ha elmentünk egymás mellett. Ezt persze világért sem szemrehányásként mondom, természetes dolog, hogy szigorló technikus uraknak egészen másfelé jár a szemük. De a jövőben mindenesetre meg kell erőltetnie magát, hogy el ne felejtsen köszönni, ha találkozunk. S avval kilakoltatván a pamlagon terpeszkedő babáját az asztal alsó lapjára: egyszerűen leült közénk. Összekulcsolt tenyereivel átfogta a térdét, és várakozóan pillantott előbb Schöpferre, majd rám.

– Csak folytassák kérem a diskurzust – szólalt meg, mielőtt még visszataláltunk volna az előbbi beszélgetés fonalára –, igazán nem akartam megzavarni magukat.

Pedig csakugyan megzavart.

Ibolyaszemű nagynénje egészen kizökkent a lapos pillantású álmatagságból, Tímár igazgató heherészve nevetett, Palócz és Schöpfer kényszeredetten feszengtek, Szomolányiné pedig csak hüledezett. Nem tudott magához térni abból a látható csodálkozásából, hogy a kislánya dámává vedlett, s egyszerűen betelepedett közénk.

Jómagam határozottan élveztem ezt a váratlan közjátékot. Talán a bennem levő plebejusvér öntudatlan lázongása volt ez, amely fölágaskodott az ibolyaszemű lány fanyar előkelősködése ellen, talán a még bennem élő egykori kamaszgőg ellenszegülése volt a drótmajmok igájával szemben, de valahogy jólesett, hogy ez a felnőtt hölgyet mímelő csitri, a sebtében, ügyetlenül bepúderezett, fitos orrú pofácskájával: egyszerre megakasztotta az előbbi szalonhangulatot.

S ez a kis zavarodás oly sokáig tartott, hogy megint az újdonsült „hölgy” kezdte meg a társalgást, hozzám fordulva:

– Azt, persze, nem is tudja, hogy maga most tulajdonképpen reconnaissance vizitben van nálunk.

– Miben vagyok? – ámultam el. S ugyanúgy ámult mindenki.

– Úgy értem: most adja vissza a látogatást.

– Miket handrikálsz itt össze? – kérdezte Szomolányiné is, mialatt mindannyian nyugtalanul meredtek a nagyoskodó kamaszlánykára.

Ez elnevette magát.

– Fogadjunk, hogy senki se érti, miről van szó – mulatott tovább. Majd rám villant a szeme. – És legkevésbé a tisztelt – érdekelt.

Isten tudja, hogyan, de kapcsoltam. S beleugrottam a játékba.

– Az érdekelt: igenis tudja.

– Hogyhogy? – zavarodott meg most a csitri is, a többiek még nagyobb elképedése közepette.

– Úgy, hogy maga ma délelőtt csakugyan látogatóban járt nálunk.

Az egész társaságnak leesett az álla, és Szomolányiné meg az ibolyaszemű tünemény már kínosan ráncolták a homlokukat is.

– Úristen, mit kell hallanom? – hápogott nyugtalanul a közjegyzőné. – De hát hogyan?

Á kislány élvezte a hatást, örült, hogy valóban és kétségtelenül központjába került a társalgásnak.

Ám a helyzet olyan feszült lett, hogy jónak láttam feloldani.

– Helyesebben szólva, nem is nálunk járt látogatóban, hanem csak a malomtelepen. Ennél is pontosabban: még csak az anyámnak sem szólt a vizitje, hanem a kaktuszainak.

– Á! Úgy?! Persze? – Nyugodtak meg a többiek.

– Ilyenformán nem is nekem kell a látogatását visszaadnom, hanem a dédelgetett kaktuszfamíliának – fordultam feléje. – Igaz?

Bólintott. Akár egy hölgy.

– Ám – mondottam ha úgy esnék jobban, ha hálalátogatásként szívesebben könyveli el ittlétemet: tessék, vegye annak is, kislány!

– Köszönöm – bólintott kecsesen, majd méltóságteljesen, s némi megbántottsággal hozzáfűzte: –, de az utolsó szót elhagyhatta volna. Mert egészen kislány már nem vagyok éppen. – És fölegyenesedve, magasra emelte a fejét.

Erre egyszerre tört ki a nevetés.

S evvel váratlanul vége is szakadt a „hölgy” előkelő magabiztosságának.

Hirtelen fülig pirult, fölugrott és kiszaladt a szobából.

– Bocsássanak meg neki – mentegetődzött Szomolányiné. – Igazán nem tudom, mi jutott eszébe, hogy egyszerűen beüljön közénk. Méghozzá ilyen maskarában.

– Az én pongyolámban – mosolyogta el magát megbocsátóan az ibolyaszemű lány is. – És még púdert is pötyögtetett a három szeplőjére a drága kis bolond! Igazán mulatságos! Hiába: gyerek!

– De azért megmosom a fejét a kis haszontalannak – hangoztatta méltatlankodva a közjegyzőné. – Ki látott már ilyet?

Kis ideig szapulták még az elmenekült kis delikvenst, és ez menthetetlenül arra késztetett, hogy előbb szánalmat, majd részvétet, végül pedig határozott rokonszenvet érezzek iránta. – Amit tett, az kétségtelenül fura, félszeg, kamasz-meggondolatlanságból eredő, nevetséges kajlaság volt. Ám magában hordta ítéletét is: kinevették. Itt azonban véget is érhetett volna a dolog, s a kacagásnak át kellett volna mennie a fejlődő gyereklélek átmeneti szertelenségének megértésébe, jóindulatú megmagyarázásába. Ehelyett az ibolyaszemű lány újból és újból visszatért az ügyre. Igaz, mindig olyan formában tette ezt, mintha a kislány eredeti gondolkozásának más és más, előbb észre se vett részletét, annak eredetiségét méltatná, de e mézédes hangú megjegyzések alján mindig volt egy szemernyi kígyóméreg is. Legalábbis én így éreztem.

– Mindnyájan voltunk gyerekek – igyekeztem elütni végül is a dolgot. – És szomorú volna, ha a gyerekségeinket nem a szeretet humorának fényében tartanák meg emlékeik között a felnőttek, hanem valami savanyú kritika levében.

Elismerem, hogy ez a mondat elég nagyképű volt, noha a valóságban nem volt mögötte semmi nagyképűség. Nyomban utána meg is bántam, hogy nem rágtam meg jobban, mielőtt kimondtam. Ösztönösen meg akartam védeni egy gyerekcsacsiságot, s ez csak ilyen gyatrán sikerült. Szerencsémre azonban a többiek sem szárnyaltak túlságosan fölöttem észbeli képességek dolgában. Ennélfogva nem keltett semmiféle feltűnést e fölényesnek és nagyképűnek sikerült megjegyzésem.

További szerencsémre – és a kislány szerencséjére – betoppant a házigazda is, mire a hölgyek magunkra hagytak bennünket, s öt perc múlva nyakig voltunk már a BSE terveinek lényegében. Most veszem észre, hogy ez a kifejezés: nyakig voltunk már, sokkal szerencsésebb, mint a „savanyú kritika leve”, mert – uszodáról lévén szó – abba csakugyan nyakig lehet merülni.

Röviden: másfél óra múlva, kész szerződéstervezet feküdt előttünk, azután kérvény a gyámhatósághoz, beadvány a megyéhez, a műszaki hozzájárulás végett, és még vagy három egyéb irat. Persze, a szerződéstervezethez meg a gyámhatósági beadványhoz hozzá kellett járulnia az anyámnak is. Ezeket hát zsebre téve, határozottan lelkessé vált hangulatban búcsúztunk el új elnökünktől. Megjegyzem, e lelkessé vált hangulat kivirágzásában – hej, de remekül ideillik ez a szó! – éppen annyi szerepe volt a nemes sportlelkesedésnek, mint Szomolányiék kitűnő francia konyakjának.

Erről – a Bencetornyai Sport Egyesület évkönyveiben majdan bizonyára korszaknyitónak minősülő – húsvéti tanácskozásról még csak annyit: amikor a neves testület vezérférfiai nyomán kifelé lépegettem a hosszú, üvegezett tornácon, és Szomolányi a megcsökönyösödött ajtózárral bajlódott, félig megnyílt az egyik szobaajtó, éppen mellette…

A Szomolányi csemete leselkedett ki a résen, vörös orrocskával.

Jókedvem volt, hát kötődni kezdtem vele:

– Lám csak, kisasszony! Tán még egy búcsúkézfogásra se méltatott volna? Ejnye, ejnye, hát mit vétettünk?

Durcásan rázta szét a haját a homlokából:

– Először is: nem vagyok kisasszony! Hanem Eszter!

– Szóval, Esztike…

– Ugyan kérem! – Toppantott türelmetlenül. – Maga is kezdi már ezt a mézes-mázos becézést? Ez olyan utálatos! Szomolányi Eszter és – kész. Ami pedig a búcsúzást illeti, maga csakugyan nem vétett semmit. Mert maga nem is nevetett rajtam.

– No látja! S kár volt kirohannia.

– De mikor bőgnöm kellett.

– Micsoda? – ütköztem meg. – Ilyen nagylány?

– Sa-saha-hajnos – hüppögött föl belőle még egyszer a zokogás. – És azóta is…

– Mit csinált azóta?

Hosszúra nyújtotta az arcát, s úgy vágta ki mély és bosszús hangon a választ, mint valami durcás kölök, aki önmagát csúfolja:

– Bőgtem!

– De Eszter! – adtam a megbotránkozó férfiút. – Szomolányi Eszter és bőg?

Megzavarodottan pislogott rám.

– Persze… Most megint ostobaságot csináltam. Ha anyus vagy ez az alam… izé… Erna megtudná… brr… De… Remélem, számíthatok a diszkréciójára!

Ezt az utolsó mondatot már megint úgy mondotta, mint valami felnőtt dáma.

Ehhez képest kellett válaszolnom nekem is.

Meghajoltam. Bólintott.

És kinyújtotta a vékony, szögletes könyökű gyerekkarját – kézfogásra. Ezek után már végig kellett játszanom az egész bolondságot. Nem mondhatom a „hölgynek”, hogy pá, kislány! Dámához illő köszöntéssel búcsúztam:

– Kezét csókolom, Eszter!

Mire ő búcsúzott, kegyes fejbiccentéssel, így:

– Pá! Viszontlátásra!

És behúzta az ajtót.

Én pedig arra a meghökkentő tapasztalatra tettem szert, milyen kiszámíthatatlanul fura helyzetekbe sodródik az udvarias férfiú. Az imént – félig tréfából, félig szánalomból – belementem abba a csacsi játékba, hogy nagylányként, hölgyként kezeljek egy fejletlen kis kamaszlányt. Kezét csókolommal tiszteltem meg. Mire ő nyomban fölülről köszönt vissza, úgy, ahogy felnőttek üdvözlik az öklömnyi gyerekeket: Pá, viszontlátásra! Önkéntelenül el kellett magamat nevetnem a relativitás elméletének erre az eddig felfedezetlenül maradt megnyilatkozási formájára.

Eközben sikerült a közjegyzőnek valahogy kinyitnia a makacskodó ajtózárat, s elbúcsúztunk Szomolányitól is.

A külső kertrács előtt nekem jobbra kellett fordulnom, a többieknek balra.

Még láttam, ahogy mély kalaplendítéssel elvonultak a vaskerítés jobban mondva, a Szomolányi ház utcai ablaksora előtt.

Nyilván az ibolyaszemű nő részesítette őket abban a kegyelemben, hogy megjelent valamelyik ablakban, s neki szólt a boldog hódolatnyilvánítás.

„Csakugyan drótmajmok” – állapítottam meg magamban, s igyekeztem haza. Meg kellett beszélnem az ügyeket édesanyámmal, és vissza kellett hoznom az aláírt beadványokat Szomolányiékhoz, mert másnap már a reggeli autóbusszal szándékoztam elutazni.

Mivel az egész terv szembeötlően előnyös volt számunkra is, vagy félórai tanácskozás után már fordulhattam vissza, zsebemben az aláírt beadványokkal.

Éppen befordultam a Berzsenyi utcába, amikor a Szomolányi házaspár meg az ibolyaszemű lány, az utca túlsó végén járva, eltűntek a Széchenyi tér sarkán. Nyilván esti sétára indultak.

Annál jobb – gondoltam –, gyorsabban végzek. Úgy sem volt már semmi tárgyalnivaló hátra. Egyszerűen átadom a paksamétát akárkinek, és kész. Be se kell mennem a rácskapun.

Gyorsan alkonyodott, a nap ott búcsúzott túl a városkán, túl az Öregséden és túl a Nádrét párás síkján. A közjegyzőék kertjében tavaszról álmodtak a virágzó, lombosodó fák, s az ünnep estjének boldog csöndje zsongott a háztetőik fölött.

Már a kapucsengő gombjához nyúltam, amikor egy nagy fülű, rózsaszín orrú és piros szemű, hófehér házinyúl iramodott át a kert zsendülő pázsitján, mögötte a közjegyzőék kislánya.

– Kázmér! – kiáltotta lelkendezve. – Gyere ide! Hallod? Tüstént gyere ide, Kázmér, te haszontalan!

Most egészen kislány volt megint. Kipirult arccal, röpködő hajjal kergette a meg-megálló, majd újból nekiiramodó, tovaillanó nagy fehér nyulat a pázsiton, a virágzó almafák alatt.

Olyan váratlan volt ez a kép, hogy elfelejtettem megnyomni a kapucsengőt.

Kázmér meg, mintha csak incselkedésből tette volna, időnként meglapult, bevárta a gyereket, ám mihelyt ez kinyújtotta kezét, hogy elkapja, nyomban továbbszökött. Most egy fiatal almafa alatt szaladoztak körbe. Már vagy háromszor kerülték meg a fa alját. Elöl az ide-odavillanó nyúl, mögötte az ágak alatt hajladozva szaladó leányka.

Hangos nevetésre fakadtam. A kislány már zihált, s mulatott is, bosszankodott is.

– Kázmér! Kázmér! Gonosz vagy! – lihegte. – Nem szeretlek! Azonnal állj meg!

Kázmérnak azonban esze ágában sem volt megállani. Végül is a kislányból fogyott ki a szusz. A „hölgy” állott meg pihegve a fa alatt.

Erre Kázmér is nyomban lekuporodott. Éppen a vékony fatörzs túlsó oldalán.

A „hölgy” hirtelen előrelendült, s labdarúgó műszóval élve, vetődéssel akarta elkapni a ravasz nyúllegényt. Közben azonban megcsúszott, estében a fatörzshöz kapott, és csak fél kézzel tudta elcsípni az éppen ugrásra lendülő nyúl – farkát. A fácska pedig megrázkódott és szórta-szórta hulló virágszirmait a kislányra meg a ficánkoló nyúlra is.

– Puff neki! – mondotta a kislány bosszankodva, és térdre állott a virágeső alatt, a kezében evickélő szökevénnyel.

– Bravó! – kiáltottam be nevetve. – Engedje meg, hogy gratuláljak a győzelemhez!

– Ki az? – pillogott ki a kislány a homlokába hullott virágszirmokat félresimítva. S mihelyt meglátott, visszahőkölt.

– Aj! Aj! Miért? Semmi baj!

– Csak hát az – motyogta megzavarodottan a ruháját rendezgetve –, hogy éppen így látott. Mikor elestem emiatt az utálatos izé miatt.

– Hát aztán? – nevettem tovább. – Eszter legyőzte Kázmért. A hölgy, legyőzte az urat. Mert előkelő nevéből ítélve úgy vélem, hogy Kázmér: férfi.

– Maga most kinevet és bolondozik – röstelkedett a kislány, miközben buzgó fejrázással fújta szét arca elől a haját.

– Szó sincs róla, csak adózom a győztesnek.

Lapos kis gyerekmelléhez szorította a nyulat, és úgy lépegetett a kerítéshez. Kázmér fölfelé kapaszkodott a leányka válla felé, és szimatolva, szaporán mozgatta rózsaszínű nyúlorrát.

– Kázmér nagyon komisz tud lenni – mondotta, megragadván a nyúllegény füleit, hogy áttegye a másik karjára.

– Ezt igazán nem hittem volna róla – vélekedtem komoly megbotránkozással. – Ilyen ritka és előkelő névvel sokkal illedelmesebbnek gondoltam. De hogy jutott az eszükbe Kázmérnak elnevezni?

– Ó, én adtam neki – legyintett. – Nem tudtuk, hogyan nevezzük el, amikor tavaly kaptam. Erre megnéztem a naptárt. Március negyedike volt, Kázmér napja. Így lett Kázmér. Furcsának tartja?

– Nem. Ilyen szép, előkelő házinyúlra illik.

– Igen. Kázmér szép legény. Csak sokszor haszontalan. Nem fogad szót. Pedig egyébként úgy szalad utánam, akárcsak a Nyuszi.

– Ez érthető. Nyuszi, tehát csak nyusziként szaladhat.

– Ja, persze maga most összetéveszti a dolgot. A Nyuszi: nem nyuszi. A Nyuszi: kutya. Csak a neve Nyuszi.

Igyekeztem értelmes arcot vágni.

– Persze, persze. Szóval a Kázmér nyúl, a Nyuszi meg kutya.

Bólintott.

– Igen. Furcsállja? – Majd magyarázóan tette hozzá. – Tudja, én nem szeretem a szokásos konvenciákat.

Nyilván konvenciókat akart mondani, de nem akartam kijavítani, nehogy megbántsam a hölgyet.

A hölgy tehát folytatta, miközben, megint a füleinél megragadva, visszavette a jobb karjára a kapálódzó Kázmért.

– A Nyuszi egész kicsi volt, amikor született.

– Hihetetlen! – álmélkodtam.

– De igen. És nem is gondoltam, hogy ilyen nagy lesz. Már akkora, mint a borjú. És persze most furcsa, hogy Nyuszinak hívják. De már mindegy. Nem igaz?

– Tökéletesen igaza van.

– Ejnye – riadt föl hirtelen –, én meg itt váratom magát – a kerítésen kívül. Még csak üléssel sem kínálom. Csakhogy anyuék elmentek, magam meg nem fogadhatok látogatóban fiatalembert, mert ez nem korrupt dolog. Igaz?

Korrektet akart mondani, de megint nem volt bátorságom a kijavítására, tehát ráhagytam, hogy igaza van. A hölgy meg kétségtelenül hadilábon állott az idegen szavakkal.

– Így, ha kedve van hozzá – folytatta –, foglaljon helyet a kertrács kopár kányán.

S maga nyomban helyet foglalt a kerítéskövön, a rácson belül.

– Nagyon lekötelez – mondottam a hölgyhöz illő udvariassággal –, de csak néhány pillanatra. Ugyanis pusztán azért jöttem, hogy ezeket az iratokat apukája kezébe juttassam, mert holnap már visszautazom.

S leülvén a kőre kívül, benyújtottam neki a paksamétát a rácsok között.

– Sajnos cigarettával nem kínálhatom meg, mert cigaretta csak odabent van, s a vendéget mégsem lehet magára hagyni. Igaz?

– Tökéletesen.

– Örülök, hogy mindenben megegyezik a véleményünk – fűzte hozzá jóakaróan.

– Engem is boldoggá tesz ez – bólintottam komolyan, mialatt fölségesen mulattam a hölgy „korrupt” magatartásán.

Mivel azonban láttam, hogy a hölgy összeborzong a hűvösödő estében, dolgaimra hivatkozva engedelmet kértem, hogy távozhassam.

– Sajnálom – biccentette meg turcsi orrú fejecskéjét –, de ha dolga van még, természetesen nem tartóztatom.

– Kezét csókolom!

– Pá!

És kinyújtotta a rácsok között vékony karocskáját kézfogásra.

*

…Másnap délelőtt tíz órakor, amikor az autóbusz elindult velem a Korona Szálló elől, még láttam a bencetornyai aranyifjúságot nyalkán kiöltözve – zsebükben nyilván illatszeres üvegekkel – befordulni a Berzsenyi utcába.

Húsvéti locsolásra vonultak föl a közjegyzőékhez, az ibolyaszemű leány kedvéért.

Ha regényíró volnék, most itt azt kellene mondanom: vége az első fejezetnek.

Így azonban egyszerűen átugrom vagy másfél hónapot, és folytatom a pünkösddel.

*

A pünkösd előtti hét Gyűszű Gyuszi csúcsteljesítményt elért őrjöngése jegyében viharzott el.

Ez a szédült fiatalember, akit most még legmeghittebb cimborája, Dugattyúláb is csak tölcsérpofájú banditának nevezett, már csak hörgött és tajtékzott.

A csapat úgy „együtt” volt, ahogy még soha. Ezt éreztük minden rajtnál, minden vízfogásnál, minden csapásnál, végig a pályán, majd pedig a finis öldöklő iramában.

A parton lelkesedő gólyák, valamint azok a MEC-korifeusok, akik motorcsónakon, kezükben stopperórával vágtattak mellettünk az edzések során: a kezeiket dörzsölgették. Úgy vélték, hogy idén „tuti” győzelemre megyünk. Napról napra örvendetesebb időket mértek, de mi már harapni tudtunk volna a hajszoltságtól. Puszta izomcsomókká, drótinú alakokká nyúzott bennünket a rendszeres kemény edzés, és olyan jó formában voltunk, hogy még vezérevezősünk, a langaléta, szófukar Varjú Jóska is az esetleges lehetőségek közé kezdte sorolni a Ludovika fölött való győzelmünket.

Ezzel szemben a Tölcsérpofájú, esténként, amikor remegő inakkal fölvittük a hajót a klubház hajószínébe, sötét reménytelenséggel állapította meg, hogy pimfebb társaság emberemlékezet óta nem kanalazta még úgy a Duna habjait, mint mi. Beleértve ebbe a Duna egész hosszát: Ulmtól Szulináig. Nézete szerint, ahányszor vízre szállunk, a Margit hídtól a Műegyetemig mély szégyenben pironkodik az ősi Danubius minden hullámfodra.

Mindezek bizonyítékaként pedig olyan időket közölt velünk, saját stopperórája nyomán, hogy ha elhittük volna: ríva fakadtunk volna.

Ám tudtuk, hogy hazudik. Ádázul hazudik.

Szlanáczy Náci avval vigasztalta magát, hogy a végén úgyis laposra verjük az evezőlapátokkal.

E keserves, esti rabszolgasorsunk közepette és annak ellenére is, napról napra közelebb jutottam a diplomához.

Anyókám ugyanakkor azt írta, hogy az árvaszék hozzájárult a telekeladáshoz, a szerződések életbe léptek, és a BSE megkezdte a strandfürdő föld- és betonmunkáját. Június végére elkészül.

Gyönyörű tavaszi idővel köszöntött ránk a pünkösd.

A nagy evezősversenyre nem is szeretek visszagondolni. Izgalom, idegesség, kétség és remény.

Háziőrültünk a starthelyben való felevezés közben még tombolt, de fölérve váratlanul azt a meglepő kijelentést tette:

– Fiúkák, megnyerjük a versenyt! Az utolsó öt tréningnap átlagos versenyideje ennyi perc, ennyi másodperc, ennyi tizedmásodperc. Jobb, mint a LASE tavalyi ideje, amellyel győzött.

A számokra, amelyeket mondott, már nem emlékezem.

– Gazember! – morgott az egész hajó. – Tudtuk, hogy becstelenül hazudsz!

– Kuss a hajóban! – förmedt ránk Gyuszi. – Hazudtam, igenis, de nem becstelenül. Mert ha ezt nem teszem, most nyolc bajnokjelölt helyett nyolc lajhár ülne itt előttem.

És orra alá szíjazta a tölcsért.

A többi ma is csak víziószerű képsorozat előttem.

A Margit híd alatt utászpontonok állanak lehorgonyozva. A bennük álló utászkatonák várják a versenycsapatokat.

Mögöttünk, a hídon túl, az árral szemközt, forgó lapátkerekekkel, fölvirágozott, nagy dunai gőzös áll. A versenycsapatok hozzátartozói és szurkolói tolonganak rajta.

Körülöttünk és végig a pálya hosszán, fürge vízirendőr-motorosok, az Evezős Szövetség, a fotóriporterek meg a versenybíróság motorcsónakjai szaladoznak.

A vízirendőrség és a folyamőrség motorosai leállítják a forgalmat a verseny idejére. A többiek fölberregnek mögénk.

Utolsónak egy nagy, öblös motorcsónak húz föl a budai part mentén.

– Bogányi prof a lányaival, a rektorral és a vendégeikkel – dörmögi az ötös helyen ülő Cséplő Tóni.

Bogányi prof volt a műegyetemi evezősök tanárelnöke. Ebben nem kis része volt csinos, barna, nagyobbik lányának, Bogányi Babának is, aki körül leglelkesebben az evezős-technikusok legyeskedtek. Ebből végeredményben mindenkinek haszna volt. Bogányi Babának az, hogy vagy öt tucat kiváló táncossal vonulhatott föl a bálokba, az öt tucat ifjúnak az, hogy Baba jótékonyan mérsékelhette a fölötte szigorú prof rigorozitását a tudományos buzgalmukban gyöngébb, de a Baba szórakoztatása terén remek pofáknak bizonyuló tagokkal szemben; végül a klubnak pedig az, hogy Bogányi prof – egyébiránt az egész tanári kar egyik legbefolyásosabb egyénisége – szívesen vállalta és látta el a MEC elnökségét.

Igaz, gyakran akadtak egészen haszontalan firmák, akik ennek kihasználása végett csak azért nyomultak be a klubba, hogy tanulmányaik hézagosságát a Baba körüli figyelmességekkel ellensúlyozhassák. Ily módon ugyanis sokkal fesztelenebb környezetben szerezhették meg a prof jóindulatú ismeretségét, s így ez a módszer ígérkezett a leghatásosabb pofafürdőnek.

Bogányi azonban – aki egyébiránt talpig ember, igazi gavallér s az ifjúságnak igaz barátja volt – a klubbeli barátság fenntartása mellett végeredményben mosolyogva, de irgalmatlanul csavarta ki az ilyen, pusztán számításból manipuláló, mit sem tudó fiatalemberek nyakát a kollokviumokon.

A prof motorosa fölhúzott a startpontonok vonala mögé, és megfordult.

Recsegő megafon szólította a közben beérkező csapatokat megszámozott s most kisorsolt startpontonjukhoz.

Ettől kezdve megint csak vibráló képekben él bennem a verseny.

A szívünk a torkunkban ver, amikor fölállunk, s a pontonokban levő utász altisztek megfogják a versenyhajók végét.

Egy pillantás még mindkét oldalra.

A másik pontonnál a Tudományegyetem, tőlünk jobbra a Közgazdasági Egyetem, majd a pesti part közelében a LASE. Messziről is félelmetes, hórihorgas, markos legények.

Rajt!

És hajrá!

Varjú sztróklapátja az első csapás után szilaj erővel szaporítja a csapások számát. Az első ötven méteren még nagyjában egy vonalban rohan mindegyik hajó, sőt mintha a LASE volna leghátul. Alkalmasint rosszul sikerült a startja.

A kormányosok azonban már torkuk szakadtából üvöltözve biztatják csapataikat. Gyűszű előrehajolva bömböli a tölcséren az ütemet. Olyan kicsi ott hátul, mint egy ugrásra készülő dühös hörcsög. De a hangja harsog, hajszol bennünket, és száz méternél határozottan elöl vagyunk vagy fél hosszal.

Igaz, ezt az öldöklő iramot mi se soká bírjuk, és Varjú simán, zökkenőmentes lassú átmenettel lemegy három-négy csapással kisebb sztrókszámra.

Még mindig elöl vagyunk. A Közgazdasági Egyetem hajója lemarad, de a Tudományegyetem jól bírja szusszal. Az is előtte van a LASE-nak!

Mi ez? Csakugyan győzünk? Ennyivel gyöngébb lenne a Ludovika idei együttese a tavalyinál meg a tavalyelőttieknél?

Most egyre erősödő morajlással kezdi biztatni a csapatokat a két parton álló közönség, a mögöttünk jövő gőzhajó meg – a csapatok közötti térközökben mögöttünk rohanó – motorosok népe.

A pesti parton izguló nép határozottan a LASE-t biztatja.

– Lu-do-vi-ka! Lu-do-vi-ka! – hangzik húszezer torokból.

Ám a budai part sem marad néma. A Tudományegyetem hívei meg a mi szurkolóink javarészt ezt a partot szállották meg, és izgulva, őrjöngve harsogják a mi csapataink nevét.

Átsuhan fölöttünk a Lánchíd hűvös árnyéka, s már a Lánchídon alul porzik csapásaink alatt a víz.

Még tartjuk az előnyt, mindkét hajóval szemben.

Az alsó rakparton kerékpáros szurkolók vágtatnak. Eszeveszett lábmunkájukból látjuk, hogyan száguldhatunk mi, mert alig tudják követni iramunkat.

A két partról vagy harmincezer ember bőgi:

– Lu-do-vi-ka!

– Mű-e-gye-tem!

– Lu-do-vi-ka!

– Mű-e-gye-tem!

Üvöltik a Tudományegyetem nevét is, de ennek az idegrángató, izomnyúzó, ütemes erőfeszítésnek őrjítő, mechanikus munkájában az ember agya is csak egy szót tud átvenni, s lassanként ezt, csak ezt zakatolja a fejünk is: Mű-e-gye-tem!

Az elnök-prof motorosából, amely itt porzik, tajtékzik a vízben, a Tudományegyetem és miközöttünk, vagy tíz méternyire tőlünk – kézzel-lábbal tornászik, integet a derék prof, az adjunktusa, valamint két másik úr meg három-négy hölgy.

Az arcuk pipacspiros, de megismerni még akkor sem tudnók őket, ha lehetne erre figyelnünk, mert egészen eltorzítja képüket az izgalom.

Ropp-ropp-ropp-ropp – zúgják alattunk a tenyérnyi kocsik, és ez a ropp-ropp összeolvad a Mű-e-gye-tem!-ordítással, amelyből egyre élesebben hangzik ki egy visító gyerekhang, túlsikoltva a kormányosok bömbölő tölcsérhangját is.

Szlanáczy csapzottan ide-oda lengő üstöke alól csíkokban fut le a veríték a nyakán, az ujjatlan, könnyű evezősing merő víz a hátán, de a csapásai nyomán tovaszaladó hullámkarikák tökéletesen egyformák.

– A LASE feljön! A LASE feljön! – bőgi rekedten Gyűszű. – Erősíts! Erősíts!

Varjú még győzi, érezhetően szaporítja a csapásszámot. A hajó eresztékei nyögnek, a lélegzetünk hörgővé válik, de a LASE csak húz, húz, pokoli szívóssággal húz egyre följebb, már csak negyed hossz lehet az előnyünk. Gyuszi üvölt, üvölt, egyre gyorsuló ütemben. Most! – Most! – Most! – Most! – A derekam majd leszakad, a lábinaink remegve rántják vissza és dühösen taszítják hátra a kocsikat, őrjítő gyötrelemmé válik minden lendületünk, rugaszkodásunk… Úristen, még csak az Erzsébet híd hűs árnyéka suhant át fölöttünk… hol van még a Ferenc József híd meg a célvonal?