A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ursula K. Le Guin: The Found and the Lost

Saga Press, an imprint of Simon Schuster, Inc., 2016, New York

Fordította:

Kleinheincz Csilla, Kövesdi Miklós, Küry Miklós, Miks-Rédai Viktória, Roboz Gábor

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelés: Gelányi Mariann

Copyright © 2016 by Ursula K. Le Guin

Hungarian translation © Kleinheincz Csilla, Küry Miklós, Miks-Rédai Viktória, Roboz Gábor, 2018

Borítófotó by Aleksandar Pasaric under Creative Commons Zero

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2018

További copyright információk Forrásoknál találhatók.

Elektronikus verzió v1.0

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-738-2

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

TARTALOMJEGYZÉK

Birodalmaknál is hatalmasabb és lassabb

Buffalo lányai, gyertek ki

A Herne-nők

A segrik ügye

Egy másik történet, avagy a beltenger halásza

A megbocsátás napja

A nép fia

Egy nő felszabadulása

Vén Zene és a rabszolganők

Források

BIRODALMAKNÁL IS HATALMASABB ÉS LASSABB

Megint fák.

Ha jól emlékszem, Robert Silverberg – aki először jelentette meg ezt a novellát a New Dimensions antológiasorozat első kötetében – a történet elolvasása után nagyon udvariasan megkérdezte, hajlandó lennék-e lecserélni a címét. Tisztában voltam vele, hogy az olvasók félúton talán úgy találnák, hogy a cím túlságosan is direkt leírást ad a történetről, de túl szép volt és túl szépen passzolt hozzá, hogy csak úgy megváljak tőle, Mr. Silverberg pedig végül beadta a derekát. Az idézet Marwell „Rideg úrnőjéhez” című verséből származik, és egészen pontosan így szól:

Növényszerelmem nőne,

mint hatalmas birodalmaink…[1]

A „Kilenc élet” című novellámhoz hasonlóan ez sem pszichomítosz, hanem hagyományos science fiction-történet, amelynek írásakor nem az akció/kaland vonatkozásra fektettem a hangsúlyt, hanem a pszichológiaira. Ha egy fizikai történés nem tükröz valahogyan pszichikai történést, ha egy tett nem árulkodik valahogyan egy személyről, hamar elunom az adott sztorit – gyakran úgy érzem, minél több minden történik, valójában annál kevesebb történik. Engem természetesen az érdekel, ami odabent zajlik. Tudják, a belső tájakon. Mindannyiunk elméjét erdők alkotják. Feltáratlan, végtelen rengetegek. És mindannyian eltévedünk bennük minden éjjel, magunkra maradunk a fák között.

A lombkoronában elrejtettem egy apró tiszteletadást. Roger Zelazny „He Who Shapes” című kisregényének – amely szerintem a science fiction-irodalom egyik legjobbja – főhősét Charles Rendernek hívják. Róla neveztem el a novellában említett szindrómát.

A Föld csak a Liga fennállásának legkorábbi évtizedei alatt indított útnak űrhajókat felfoghatatlanul hosszú utakra, túl jón és rosszon, túl a csillagokon, el a végeláthatatlan messzeségbe. Olyan világokat kerestek, amelyeket Hain alapítói még nem népesítettek be, sőt még csak nem is gyarmatosítottak – valóban idegen világokat. Az összes Ismert Világ gyökerei a Haini eredetig nyúltak vissza, és ezt a terraiak, akiknek a hainik nemcsak alapítóik, hanem megmentőik is voltak, igencsak zokon vették. El akartak szakadni a családtól. Új ismeretséget akartak kötni. A hainik kimerültségig megértő szülőkként támogatták felfedezőútjaikat, biztosítottak számukra hajókat és önkénteseket, csakúgy, mint a Liga számos más világa.

A Felderítő Expedíciók önkéntesei egyetlen különleges vonáson osztoztak: mindannyian labilis idegzetűek voltak.

Elvégre milyen épelméjű ember indult volna útnak olyan információkat összegyűjteni, amelyek csak öt vagy akár tíz évszázad múlva jutnak el a címzetthez? Ekkoriban még nem sikerült mentesíteni az ansible üzemeltetését a kozmikus tömeg interferenciájától, így a késedelem nélküli kommunikációra csak százhúsz fényévnyi távolságon belül építhettek. A felderítőknek tehát rendkívül elszigetelten kellett dolgozniuk. És persze fogalmuk sem volt, mi várja majd őket a visszatéréskor, már ha egyáltalán visszatérnek. Egyetlen normális ember sem jelentkezett volna önkéntesnek egy évszázadokon átívelő körutazásra, ha már akár csak néhány évtizedes időtágulásos utazást megtapasztalt a Liga világai között. A felderítők eszképisták voltak, különcök. Flúgosak.

Közülük tízen kapaszkodtak fel a Smeming Kikötő kompjának fedélzetére, majd változó mértékben suta próbálkozásokkal igyekeztek összeismerkedni a háromnapos út alatt, amíg odaértek Gum nevű űrhajójukhoz. A ’gum’ ceti becenév, nagyjából a bébi vagy a kincsem kategóriájába sorolható. Két ceti volt a csapatban, két haini férfi, egy beldene-i és öt terrai; a cetiek által épített űrhajót a Föld Kormánya vette bérbe. A Gum szedett-vedett legénysége egyesével ficánkolva haladt át a fedélzetre vezető összekötő csövön, akár a türelmetlen ondósejtek, amelyek égnek a vágytól, hogy végre megtermékenyítsék az univerzumot. Aztán a komp otthagyta őket, a navigátor pedig elindult a Gummal. A hajó órákon át repkedett az űr peremén, néhány száz millió kilométerre a Smeming Kikötőtől, aztán hirtelen eltűnt.

Amikor a Gum 10 óra és 29 perc, illetve 256 év múlva újra felbukkant a világűrben, elvileg a KG-E-96651-es csillag környékére kellett érkeznie. És lám, ott is volt a csillag aranyló gombostűfeje. Valahol egy négyszáz millió kilométer átmérőjű gömbön belül a 4470-es világnak, egy zöldes színű bolygónak is ott kellett lennie, ha hihettek a ceti térképésznek. A hajónak már csak meg kellett találnia. Ez pedig nem volt olyan egyszerű, amilyennek esetleg hangzik, mégiscsak négyszáz millió kilométer átmérőjű szénakazalról beszélünk. És a Gum nem repeszthetett a bolygóközi űrben majdnem fénysebességgel, még a végén a KG-E-96651-es csillaggal és a 4470-es világgal egyetemben felrobbant volna. Rakétameghajtással kellett vonszolnia magát, óránként alig pár százezer kilométeres sebességgel. A matematikus-navigátor Asnanifoil elég pontosan tudta, hol kell lennie a bolygónak, és úgy számolt, hogy tíz F-napon belül elérhetik. Addig is a felderítő csapat tagjai még jobban megismerhették egymást.

– Ki nem állhatom – mondta Porlock, a kemény tudományok (kémia, fizika, csillagászat, földrajz stb.) képviselője, és apró nyálbuborékok jelentek meg a bajuszán. – Eszelős az a fickó. El nem tudom képzelni, hogyan váloghatták be egy felderítő csapatba, kivéve, ha kifejezetten az összeférhetetlenséggel akartak kísérletezni, és a Hatóság csak kísérleti nyulakként használ minket.

– Többnyire hörcsögöket és haini ghole-okat szoktunk használni – jegyezte meg Mannon, a puha tudományok (pszichológia, pszichiátria, antropológia, ökológia stb.) képviselője udvariasan; ő volt a két haini férfi egyike. – Nem nyulakat. Mindesetre tény, hogy Osden esete ritkaságszámba megy. Valójában ő az első, akit teljesen kigyógyítottak a Render-szindrómából; a csecsemőkori autizmusnak ezt a fajtáját gyógyíthatatlannak hitték. Hammergeld, a kiváló terrai analitikus felfedezte, hogy az autisztikus állapot oka ebben az esetben a szupernormális empatikus képesség, és kifejlesztette a megfelelő kezelést. Osden az első páciens, aki végigcsinálta ezt, sőt tizennyolc éves koráig dr. Hammergelddel lakott. A terápia teljesen sikeresnek bizonyult.

– Sikeresnek?

– Hogyne. Osden határozottan nem autista.

– Tényleg nem. Csak elviselhetetlen!

– Látnotok kell – magyarázta Mannon, miközben a tekintete a Porlock bajuszán lévő nyálbuborékokra tévedt –, hogy ha két idegen – tegyük fel, te és Osden – találkozik, alig vannak tudatában a normális védekező-agresszív reakciójuknak; a megszokás, az illem, a figyelmetlenség miatt észre sem veszik; tulajdonképpen olyannyira megtanulták figyelmen kívül hagyni, hogy talán még le is tagadják. Osden azonban empata, így megérzi. Nemcsak a saját érzéseit érzi, hanem a tiétekét is, és nehezen tudja megmondani, melyik melyik. Tegyük fel, hogy amikor valaki találkozik egy idegennel, valamiféle normális mértékű ellenségességgel viszonyul hozzá, plusz valamilyen spontán nemtetszés is felmerülhet benne az illető kinézete, ruházata vagy kézfogása kapcsán – igazából nem is számít, minek kapcsán. Osden megérzi ezt a nemtetszést. Mivel az autisztikus védekező reakciót kinevelték belőle, rákényszerül valamiféle agresszív védelmi mechanizmusra: ez annak az agressziónak felel meg, amit ti akaratlanul is rávetítetek. – Mannon kiselőadása még jó sokáig eltartott.

– Semmi sem jogosít fel egy embert arra, hogy ekkora barom legyen – mondta aztán Porlock.

– És nem tudna valahogy kiszűrni minket? – kérdezte Harfex, a biológus, a másik haini férfi.

– Olyan ez, mint a hallás – válaszolt Olleroo, Porlock asszisztensnője, és előrehajolt, hogy világító lakkal kifesse a lábujjkörmeit. – A fülünknek nincs szemhéja. Az empátiának nincs kikapcsoló gombja. Osden hallja az érzelmeinket, akár akarja, akár nem.

– Azt is tudja, mire gondolunk? – kérdezte Eskwana, a mérnök, és őszinte rémülettel nézett körbe a többieken.

– Nem – vágta rá Porlock. – Az empátia nem telepátia! Telepátiára senki sem képes.

– Még – tette hozzá Mannon a kis mosolyával. – Pont mielőtt elhagytam a Haint, befutott egy rendkívül érdekes jelentés az egyik nemrég újrafelfedezett világról. Egy Rocannon nevű intelligológus számolt be arról, hogy egy mutálódott emberszabású faj kifejlesztett egy látszólag tanítható telepatikus technikát. Én csak egy intelligológiai közlönyben láttam a szinopszisát, de… – Tovább is mondta még, a többiek azonban eddigre már rájöttek, hogy gond nélkül cseveghetnek, amíg Mannon beszél: nem tűnt úgy, hogy különösebben zavarja, és mintha nem is igazán lett volna kíváncsi a többiek mondandójára.

– Akkor miért utál minket? – kérdezte Eskwana.

– Téged senki sem utál, Ander drágám – mondta Olleroo, miközben bemázolta Eskwana bal hüvelykujjkörmét világító rózsaszínnel. A mérnök elpirult, és bátortalanul elmosolyodott.

– Pedig úgy viselkedik, mintha utálna minket – mondta Haito, a koordinátor. Törékenynek tűnő nő volt, minden porcikáján látszott ázsiai származása, és meglepően rekedtes, mély és finom hangja volt, mint egy fiatal kecskebékának. – Ha annyira szenved az ellenséges hozzáállásunktól, miért fokozza állandóan támadással és sértegetéssel? Nem mondanám, Mannon, hogy annyira rajongok dr. Hammergeld kezeléséért. Lehet, hogy jobban járnánk, ha Osden autista lenne…

Elhallgatott. Osden belépett a központi utastérbe.

Nyúzottnak tűnt. Bőre természetellenesen fehér volt és vékony, erei csatornarendszere kifakult, vöröses-kékes térképnek tűnt. Ádámcsutkája, a szája körüli izmok, csuklója és keze csontjai és ínszalagjai mind-mind úgy kitüremkedtek, mintha Osden egy anatómiaórán akarna szerepelni hús-vér szemléltetőábraként. Haja fakó rézvörös volt, akár a rég megalvadt vér. Volt szemöldöke és szempillája, de csak bizonyos megvilágításban lehetett észrevenni őket; leginkább csak a szemgödrök csontozata, a héjak erezete és a színtelen szemek látszottak. A szeme nem vörös volt, – Osden ugyanis szigorúan véve nem volt albínó – de kék vagy szürke sem; a színek egyszerűen kivesztek a szeméből, és csak valami hidegvíz-szerű, végtelenül áttetsző tisztaságot hagytak maguk után. Soha nem nézett közvetlenül senkire. Arcán semmi sem tükröződött, olyan volt, mint egy anatómiai ábra, vagy mintha megnyúzták volna.

– Egyetértek – mondta magas, éles tenorhangján –, talán még az autista zárkózottság is jobb, mint az olcsó, elhasznált érzelmek szmogja, amivel körülvesztek. Most például miért párolog belőled a gyűlölet, Porlock? Látni sem bírsz? Akkor inkább menj, és gyakorold az autoerotika valamelyik formáját, ahogy tegnap éjjel, jobb lesz tőle a hangulatod. Ki az ördög nyúlt hozzá a szalagjaimhoz? Hozzá ne érjetek a dolgaimhoz, egyikőtök se. Ezt nem fogom elviselni.

– Osden, tényleg, miért vagy te ekkora barom? – kérdezte Asnanifoil öblös hangján, lassú tempójában.

Ander Eskwana összehúzta magát, és az arca elé emelte a kezét. A veszekedés mindig megijesztette. Olleroo, az örök megfigyelő, üres, de kíváncsi arckifejezéssel nézett fel.

– Miért ne legyek? – kérdezett vissza Osden. Nem Asnanifoilra nézett, és igyekezett fizikailag is olyan távol tartani magát a többiektől, amennyire a zsúfolt kabinban tehette. – Magában egyikőtök sem szolgáltat okot arra, hogy változtassak a viselkedésemen.

Harfex, aki egyébként visszafogott és türelmes alkat volt, azt mondta:

– Az ok az, hogy több évet fogunk együtt tölteni. Mindannyiunknak könnyebb lesz az élete, ha…

– Képtelenek vagytok felfogni, hogy nekem egyikőtök sem számít, egy kicsit sem? – Azzal Osden összeszedte a mikroszalagjait, és kiment a kabinból. Eskwana hirtelen elaludt. Asnanifoil az ujjaival örvényeket rajzolt a levegőbe, és a Rituális Prímszámokat mormolta.

– Mással nem lehet megmagyarázni, miért van Osden a fedélzeten, csak a Terrai Hatóság mesterkedésével. Szinte azonnal átláttam. Ez a küldetés kudarcra van ítélve – suttogta Harfex a koordinátornak, hátrapillantva a válla fölött. Porlock a sliccével matatott; könnyek ültek a szemében. Megmondtam, hogy egytől egyig őrültek voltak, de biztosan azt hittétek, hogy túlzok.

A felderítők viselkedése ugyanakkor nem volt indokolatlan. Arra számítottak, hogy intelligens, szakképzett, labilis idegzetű, de rokonszenves társakat kapnak. Szorosan kellett együttműködniük, időnként veszélyes helyzeteken, és joggal bízhattak abban, hogy a többiek paranoiája, depresszióra való hajlama, mániái és fóbiái elég enyhék ahhoz, hogy lehetővé tegyék a jól működő személyes kapcsolatok fenntartását, legalábbis az idő nagy részében. Elképzelhetőnek tartották, hogy Osden intelligens, de a képzettsége csapnivaló volt, a személyisége pedig katasztrofális. Kizárólag különleges adottsága révén vették fel a legénység tagjai közé: extrém empátiája volt, egész pontosan széles körű bioempatikus receptivitása. Ez nem számított fajspecifikusnak: bármilyen érző entitás érzelmeire vagy tudatosságára rá tudott hangolódni. Osztozhatott gerjedelmen egy fehér patkánnyal, fájdalmon egy eltaposott csótánnyal és fototropizmuson egy molylepkével. A Hatóság arra a következtetésre jutott, hogy idegen világok feltérképezésekor hasznos lenne tudni, az űrhajósok közelében akad-e bármi tudatos lény, és ha igen, milyen érzelmekkel viszonyul az emberhez. Osdennek tehát vadonatúj titulus jutott: őt nevezték ki a csapat szenzorának.

– Osden, valójában mi az érzelem? – kérdezte tőle egyszer Haito Tomiko a központi kabinban, hátha végre sikerül szorosabb kapcsolatot kialakítania vele. – Pontosan mire tudsz ráhangolódni az empatikus érzékenységeddel?

– A mocsokra – válaszolt a férfi magas, kimerült hangon. – Az állatok királyságának pszichikai salakanyagára. Az ürüléketekben gázolok.

– Csak tényeket próbáltam megtudni. – A nő úgy gondolta, tiszteletre méltóan nyugodt hangot ütött meg.

– Nem tényeket akartál megtudni. Rám akartál szállni. Volt benned egy kis félelem, egy kis kíváncsiság és egy nagy adag undor. Így szokás megbökni egy kiszenvedett kutyát, ha látni akarjuk, hogyan mocorognak benne a férgek. Felfogod végre egyszer és mindenkorra, hogy nem akarom, hogy rám szálljatok? Hogy azt akarom, hogy hagyjatok békén? – Osden bőrét vörös és lila foltok lepték el, hangja még magasabb lett. – Menj innen, és fetrengj inkább a saját mocskodban, te sárga ribanc! – kiáltott a nő csendjére válaszul.

– Higgadj le – mondta Tomiko még mindig halkan, de azonnal faképnél hagyta a férfit, és visszament a saját kabinjába. Osdennek természetesen igaza volt a motivációjával kapcsolatban, a nő iménti kérdése inkább csak ürügy volt, egyszerű próbálkozás, hogy felkeltse a férfi érdeklődését. De mi ebben a bűn? A próbálkozásban talán nem rejlik tisztelet a másik felé? A nő a kérdésfeltevés pillanatában legfeljebb enyhe bizalmatlanságot érzett a férfi iránt, inkább csak sajnálta a szerencsétlen, mérgező rohadékot, Mr. Bőrtelent, ahogy Olleroo hívta. Mire számított ilyen viselkedéssel? Szeretetre?

– Azt hiszem, ki nem állhatja, ha valaki megsajnálja – jegyezte meg Olleroo, aki az emeletes ágy alsó részén elnyúlva éppen arany lakkot kenegetett a mellbimbójára.

– Akkor semmilyen emberi kapcsolatot nem tud majd kialakítani. Ez ugyanúgy autizmus, csak pepitában, dr. Hammergeld mindössze ennyit ért el…

– Szegény flótás – mondta Olleroo. – Tomiko, ugye nem zavarna, ha Harfex ma este bejönne egy kicsit?

– Nem tudnál inkább te átmenni az ő kabinjába? Unom már, hogy mindig úgy ülök a központi kabinban, hogy azt az átkozott savanyújóskát kell néznem.

– Utálod, mi? Szerintem érzi. De tegnap este is Harfexnél aludtam, és Asnanifoil még a végén féltékeny lesz, mivel ugye közös a kabinjuk. Itt jobb lenne.

– Szolgáld ki mindkettőt – mondta Tomiko egy vérig sértett, szemérmes ember nyerseségével. Terrai szubkultúrája, a kelet-ázsiai közösség puritán volt, szűzies életre nevelték.

– Egy estére csak egyet szoktam – mondta Olleroo ártatlan derűvel. Szülőotthona, Beldene, a Kertek Bolygója ugyanúgy nem találta fel a szűziességet, ahogy a kereket sem.

– Akkor próbálkozz Osdennel – javasolta Tomiko. Privát bizonytalansága ritkán került úgy közszemlére, mint most: önmaga iránti mély bizalmatlansága önbántalmazásban nyilvánult meg. Azért jelentkezett önként erre a munkára, mert minden valószínűség szerint semmi haszna nem volt.

A kis beldene-i ecsettel a kezében, kikerekedett szemmel felnézett.

– Tomiko, ez csúnya volt.

– Miért?

– Visszataszító lenne. Nem is vonzódom Osdenhez!

– Nem tudtam, hogy az ilyesmi nálad szempont – mondta Tomiko közömbösen, pedig dehogynem tudta. Összeszedett néhány papírt, és miközben kiment a kabinból, odavetette: – Remélem, mire megszólal az utolsó csengő, Harfexszel vagy az éppen soron lévővel befejezitek. Fáradt vagyok.

Olleroo elbőgte magát, könnyek hullottak aranyozott kis mellbimbóira. Könnyen elpityeredett. Tomiko tízéves kora óta nem sírt.

A Gum nem volt valami boldog űrhajó, de lényegesen javult a helyzet, amikor Asnanifoil és számítógépei a legénység elé tárták a 4470-es világot. Úgy hevert előttük az a sötétzöld drágakő, akár az igazság egy gravitációs kút mélyén. Miközben figyelték, hogy a jáde korong nagyobb és nagyobb lesz, valamiféle közösségérzet alakult ki közöttük. Osden önzősége, akkurátus kegyetlensége végül csak összehozta őket.

– Talán homokzsáknak küldték – jegyezte meg Mannon. – Vagy bűnbaknak, ahogy a terraiak mondanák. Lehet, hogy végül mégiscsak jó hatással lesz ránk. – Annyira odafigyeltek, hogy kedvesek legyenek egymással, hogy senki sem mondott ellent.

Orbitális pályára álltak. A jáde korong éjszakai oldalán nem voltak fények, a kontinensek egyetlen vonala vagy foltja sem árulkodott arról, hogy építkezni képes állatok élnek rajtuk.

– Emberek sehol – mormogta Harfex.

– Még szép! – csattant fel Osden, akinek volt saját kijelzője, és a fejére húzott polietilén zsákban ült előtte. Ezt azzal magyarázta, hogy a műanyag tompítja a környezetében lévők zaját. – Két fényévszázadra vagyunk a Haini Terjeszkedés határától, és azon túl nem élnek emberek. Sehol. Csak nem gondoljátok, hogy a Teremtés kétszer is elkövette ugyanazt a fertelmes hibát, ugye?

Senki sem figyelt rá, inkább az alattuk elterülő, roppant jáde világot csodálták, ahol nagyon is volt élet, csak nem emberi. A legénység tagjai különcöknek számítottak, így amit odalent láttak, arról ők nem sivárságra, hanem békére gondoltak. Még Osden arca sem volt olyan kifejezéstelen, mint általában; ráncolta a homlokát.

Tüzes landolás a tengeren; légi felderítés; földet érés. Az űrhajót valamiféle fűszerű, vaskos, zöld, hajlongó szárú növénnyel borított puszta vette körül; a szálak hozzáértek a teleszkópos kamerák lencséjéhez, rájuk kenve egy adag finom pollent.

– Úgy tűnik, tiszta a fitoszféra – mondta Harfex. – Osden, rá tudsz hangolódni valamilyen tudatosságra?

Mindannyian a szenzor felé fordultak, aki eddigre otthagyta a kijelzőjét, és épp egy csésze teát töltött magának. Nem válaszolt. A feltett kérdésekre ritkán válaszolt.

A katonai szigor kitinszerű merevsége nem igazán illett ehhez az őrült tudósokból álló legénységhez, parancsnoki hierarchiájuk valahol félúton állt a parlamenti rangsor és a csípésrend között, és egy hagyományos szervezeti felépítéshez szokott tiszt valószínűleg a haját tépte volna tőle. Hála azonban a Hatóság értelmezhetetlen döntési mechanizmusának, dr. Haito Tomiko kapta meg a koordinátor titulust, és most először gyakorolta is a hatalmát.

– Szenzor – mondta –, legyél szíves válaszolni Harfexnek.

– Hogyan tudnék „ráhangolódni” bármire is odakintről – kérdezte Osden anélkül, hogy feléjük fordult volna –, ha közben kilenc neurotikus emberszabású érzelmei mocorognak körülöttem, mint a kukacok egy konzervdobozban? Ha lesz mit mondanom, majd mondom. Tisztában vagyok vele, szenzorként milyen felelősségeim vannak. De ha még egyszer parancsot mersz adni nekem, koordinátor, semmisnek tekintem a felelősségem.

– Ám legyen, szenzor. Úgy sejtem, mostantól kezdve nem is lesz szükség parancsokra. – Tomiko kecskebéka hangja nyugodt volt, de Osden kissé összerezzent, pedig háttal állt neki, mintha a nő elfojtott gyűlölete fizikai erővel sújtott volna le rá.

A biológus sejtése beigazolódott. Amikor hozzákezdtek a terepszemléhez, még a mikrobióták között sem találtak állatokat. Itt senki sem evett meg senkit. Minden életforma fotoszintetizált vagy szaprofág volt, fényből vagy halálból élt, nem életből. Itt csak növények voltak, végtelenbe nyúló növények, és az ember háza tájáról érkezett látogatók egyetlenegy fajt sem ismertek. Végtelen sok árnyalatú zöld, lila, bíborvörös, barna és piros, végtelen intenzitásban. Végtelen csendek. Egyedül a szél mozgott, megrezegtette a leveleket és a lombokat; spóráktól és pollenektől terhes meleg, susogó szél fújta az édes, halványzöld port a magasra nőtt fűszálak tágas prérijeire, a bozótosokra bozót nélkül, a virágtalan erdőkbe, ahová még senki sem tette be a lábát, ahol még senki sem nézett körül. Meleg, szomorú világ, szomorú és békés. A Felderítő Expedíció tagjai, akik piknikezőkként kóboroltak a lila filikaliformok napsütötte prérijein, csak halkan szóltak egymáshoz. Tudták, hogy hangjuk ezermillió éve tartó csendet tör meg: a szél és a levelek, a levelek és a szél, az újra meg újra elcsituló és feltámadó szél csendjét. Halkan beszélgettek, de emberek lévén beszélgettek.

– Szegény öreg Osden – mondta Jenny Chong, a biológus-technikus, miközben az Északi Sarkköri Kvadráns ívén navigált egy koptert. – Az agya egy flancos, csúcstechnológiájú berendezés, és semmit sem tud vele fogni. Mekkora pech!

– Nekem azt mondta, hogy utálja a növényeket – kuncogott Olleroo.

– Pedig az ember azt hinné, őket legalább kedveli, amiért nem szekálják úgy, mint mi.

– Én sem rajongok ezért a növényzetért – mondta Porlock, lenézve az Északi Sarkkörüli Erdő bíborvörös hullámaira. – Mindenhol egyforma. Itt nincs tudatosság. Nincs változás. Az ember itt teljesen megbolondulna egyedül.

– De eleven – jegyezte meg Jenny Chong. – És Osden mindent utál, ami él.

– Ennyire azért nem vészes eset – mondta Olleroo megbocsátóan.

Porlock rásandított, és azt kérdezte:

– Vele is lefeküdtél már?

Olleroo elbőgte magát, és kifakadt:

– Ti, terraiak olyan közönségesek vagytok!

– Nem feküdt le vele – mondta Jenny Chong, társa védelmére sietve. – Hát te, Porlock?

A kémikus feszengve elnevette magát, mire apró nyálbuborékok jelentek meg a bajuszán.

– Osden ki nem állhatja, ha hozzáérnek – mondta Olleroo remegő hangon. – Egyszer véletlenül hozzáértem, és úgy arrébb lökött, mintha, én nem is tudom, mi lettem volna… Az ő szemében mindannyian csak dolgok vagyunk.

– Velejéig gonosz – jelentette ki Porlock feszült hangon, meglepve a két nőt. – Végül az lesz, hogy így vagy úgy szétzilálja a csoportot, szabotálja a munkát. Jegyezzétek meg, amit mondok: nem alkalmas arra, hogy együtt éljen másokkal!

Az Északi Sarkon értek földet. Az alacsony dombok fölött éjféli nap parázslott. Alacsony, száraz, zöldes-rózsaszín brioform fűszálak nyújtóztak mindenfelé, pontosabban az egyetlen irányba, délre. A lehengerlő csendtől megilletődve mindhárom felderítő felállította a műszereit, aztán munkához látott: mintha három vírus dolgozott volna rendületlen alapossággal egy mozdulatlan óriás irháján.

Senki sem szólt Osdennek, hogy tartson velük pilótaként, fényképészként vagy adatrögzítőként, ő pedig egyszer sem jelentkezett önként, úgyhogy ritkán hagyta el az alaptábort. Átfuttatta Harfex botanikai taxonomikus adatait a fedélzeti számítógépeken, és asszisztenskedett Eskwanának, akinek munkája többnyire javításból és karbantartásból állt. Eskwana elkezdett nagyokat aludni, a harminckét órás napból huszonötöt vagy még többet átbóbiskolt; gyakran akkor is leesett a feje, amikor egy rádiót bütykölt vagy a kopter vezérlő áramköreit ellenőrizte. Tomiko, a koordinátor egy nap ott maradt a bázison, hogy megfigyelje. Senki más nem volt otthon, leszámítva Poswet Tót, akit epilepsziás rohamok gyötörtek; Mannon ezen a napon rácsatlakoztatta a terápiás áramkörre, hogy megelőző célzattal kataton állapotban tartsa. Tomiko bediktálta a jelentéseit a tárolóegységekbe, és szemmel tartotta Osdent és Eskwanát. Így telt el két óra.

– Lehet, hogy a 860-as mikrovezérlővel kéne megjavítanod azt a kapcsolódást – vetette fel Eskwana halk, habozó hangon.

– Nyilván!

– Bocs. Csak láttam, hogy ott az a 840-es…

– És le is fogom cserélni, amikor kiveszem a 860-ast. Ha majd nem tudom, hogyan tovább, mérnök, kérni fogom a tanácsodat.

Tomiko egy perc múlva körbenézett. Ki hitte volna: Eskwana mélyen aludt, fejével az asztalon, hüvelykujjával a szájában.

– Osden.

A fehér arc nem fordult Tomiko felé, a férfi nem szólalt meg, de türelmetlenül jelezte, hogy figyel.

– Nem hagyhatod figyelmen kívül Eskwana sebezhetőségét – mondta Tomiko.

– Nem vagyok felelős a pszichopata reakcióiért.

– De a sajátjaidért az vagy. Eskwana létfontosságú az itteni munkánk szempontjából, és ez rád nem igaz. Ha képtelen vagy nem ellenségesen viselkedni vele, egyszerűen kerüld el.

Osden lerakta a kezében lévő eszközöket, és felállt.

– Örömmel! – mondta utálkozó, metsző hangon. – Te még csak elképzelni sem tudod, milyen érzés megtapasztalni Eskwana irracionális rettegését. Milyen osztozni azon a szörnyű gyávaságán, milyen vele együtt összerezzenni mindentől!

– Most igazolni próbálod, hogy olyan kegyetlenül bánsz vele? Azt hittem, ennél nagyobb az önbecsülésed. – Tomiko azon kapta magát, hogy már reszket a gyűlölettől. – Ha az empatikus képességednek köszönhetően tényleg osztozol Ander nyomorán, miért van az, hogy soha még csak minimális együttérzés sincs benned?

– Együttérzés – ízlelgette a szót Osden. – Együttérzés. Mit tudsz te arról?

A nő rámeredt, de a férfi továbbra sem viszonozta a tekintetét.

– Szeretnéd, ha verbalizálnám, jelenleg hogyan viszonyulsz hozzám érzelmileg? – kérdezte Osden. – Nekem százszor pontosabban menne, mint neked. Arra képeztek ki, hogy pontosan úgy elemezzem az ilyen reakciókat, ahogyan beérkeznek hozzám. És beérkeznek hozzám, ebben biztos lehetsz.

– De hogyan várhatod el, hogy kedvesen viselkedjek veled, amikor úgy viselkedsz, ahogy?

– Mit számít, hogy viselkedek, te hülye tehén? Azt hiszed, ez bármit is számít? Azt képzeled, hogy egy átlagos emberi lény csordultig van szeretettel? Én aközött választhatok, hogy vagy gyűlölnek, vagy megvetnek. És mivel nem vagyok se nő, se gyáva, maradok annál, hogy gyűlöljenek.

– Ez gusztustalan. Színtiszta önsajnálat. Minden embernek…

– De én nem ember vagyok. Vagytok ti. És vagyok én. Az én szemszögemből csak egy van.

Tomiko egészen megilletődött attól, hogy bepillantást nyert ebbe a fertelmes szolipszizmusba, és egy ideig csendben maradt. Amikor végül megszólalt, sem gyűlölet, sem szánalom nem csengett a hangjában, egy orvos tárgyilagos stílusában beszélt:

– Megölhetnéd magad, Osden.

– Az a te módszered, Haito – mondta a férfi gúnyosan. – Én nem vagyok depressziós, nem kenyerem a szeppuku. Mit akarsz, mit csináljak?

– Menj el. Kíméld meg magad és minket is. Ülj be a légiautóba, fogd az adatfeldolgozót, és láss neki egy fajszámlálásnak. Az erdőben. Harfex ott még el sem kezdett dolgozni. Válassz ki egy száz négyzetméteres, fákkal benőtt területet, bármi jó, ami a rádió hatósugarán belül van. De legyen kívül az empátiád hatókörén. Jelentkezz be minden nap 8 és 24 órakor.

Osden elment, és öt napig nem is hallottak felőle, leszámítva a lakonikus bejelentkezéseit – „Minden rendben” – naponta kétszer. A hangulat úgy megváltozott az alaptáborban, ahogy egy színpad kulisszái cserélődnek. Eskwana egy nap akár tizennyolc órát is ébren tudott tölteni. Poswet To előhalászta a csillaglantját, és elénekelte az égi harmóniákat (Osden a zenétől idegbajos lett). Mannon, Harfex, Jenny Chong és Tomiko mind leálltak a nyugtatók szedésével. Porlock desztillált valamit a laborjában, és egymaga megitta. Másnapos is lett tőle. Asnanifoil és Poswet To rendezett egy egész éjszakán át tartó Numerikus Epifániát, a magasrendű matematika misztikus orgiáját, amelynél nagyobb örömforrást a vallásos ceti lélek nem ismer. Olleroo ágyba bújt mindenkivel. A munka jól ment.

A kemény tudományok képviselője egy nap futva közeledett a bázis felé, ádáz küzdelmet folytatva a fűfélék magas, húsos száraival.

– Valami… az erdőben… – Kidülledt a szeme, kapkodta a levegőt, a bajusza és az ujjai is remegtek. – Valami nagy. Mozgott. Mögöttem. Épp egy szintjelet helyeztem el, le kellett hajolnom. Akkor ért oda hozzám. Mintha lendületet vett volna valamiről a magasban. A hátam mögött. – A rémülettől vagy kimerültségtől üveges szemmel bámult a többiekre.

– Ülj le, Porlock. Nyugodj meg. Szóval, vegyük át még egyszer. Láttál valamit…

– Nem tisztán. Csak a mozgást láttam. Céltudatos volt. Egy… egy… nem is tudom, mi lehetett. Valami, ami magától mozgott. A fák között, a fafélék között, tudom is én, hogy hívják azokat. Az erdő peremén.

Harfex arckifejezése elfelhősödött.

– Porlock, nincs ott semmi, ami megtámadhatott volna. Még mikrozoák sincsenek. Kizárt, hogy valamilyen nagytestű állat volt.

– Nem lehet, hogy azt láttad, hogy egy epifiton hirtelen leesett a földre, vagy valamilyen inda csapott oda?

– Nem – szögezte le Porlock. – Egyenesen felém jött, az ágakon keresztül, és gyorsan. Amikor megfordultam, megint eltűnt, pillanatok alatt visszament oda, ahonnan érkezett. Zajt is csapott, mintha nekiütközött volna valaminek. Ha nem állat volt, akkor isten tudja, mi. Nagy volt… legalább akkora, mint egy ember. Talán vöröses színe volt. De mivel nem láttam, nem vagyok benne biztos.

– Osden volt az – mondta Jenny Chong –, épp tarzanosat játszott. – Idegesen kuncogott, Tomiko pedig elfojtott egy vad, felelőtlen kacajt. Harfex viszont nem mosolygott.

– Az embert könnyen elfogja a kényelmetlenség-érzés a fafélék alatt – mondta udvarias, visszafogott hangon. – Volt alkalmam megtapasztalni. Nem véletlenül szoktam le arról, hogy erdőben dolgozzak. A szárak és az ágak színeinek és eloszlásának van valamilyen hipnotikus hatása, különösen azoknak, amelyek csigavonalasan vannak elrendezve, a spóraszórók pedig olyan szabályosan oszlanak el, hogy az már természetellenesnek hat. Legalábbis ami engem illet, egyáltalán nincs a kedvemre. Arra gondoltam, talán valamelyik növény erősebben hat az emberre, ez megmagyarázhatná a hallucinációt…

Porlock megrázta a fejét, és megnyalta a száját.

– Ott volt – mondta. – Valami. Valami, ami céltudatosan mozgott. Megpróbált hátulról rám támadni.

Amikor Osden aznap este 24 órakor bejelentkezett – percre pontosan, mint mindig –, Harfex beszámolt neki a Porlockkal történtekről.

– Osden, találtál bármit, ami visszaigazolná Porlock benyomását, hogy mozgásra képes, tudatos életforma van az erdőben?

Ssssz, sistergett a rádió cinikusan.

– Nem. Baromság – mondta Osden utálatos hangon.

– Te több időt töltöttél az erdőben, mint bármelyikünk – mondta Harfex javíthatatlanul udvariasan. – Egyetértesz velem abban, hogy az erdő atmoszférája meglehetősen nyugtalanító és talán hallucinogén hatást gyakorol az észlelésünkre?

Ssssz.

– Azzal értek egyet, hogy Porlock észlelését könnyen össze lehet zavarni. Ne engedjétek ki a laborjából, akkor kevesebb kárt csinál. Van még valami? – Jelenleg nincs – mondta Harfex, mire Osden egyből bontotta a vonalat.

Egyikük sem tudta hitelesíteni Porlock beszámolóját, ugyanakkor egyikük sem tudta hitelteleníteni sem. A férfi meg volt róla győződve, hogy valami – valami nagy – meglepetésszerűen rá akart támadni. Ezt nehezen vonhatták volna kétségbe, elvégre egy idegen világban voltak, és mindenkit, aki már járt az erdőben, elfogta a „fák” alatt valamiféle borzongás és rossz előérzet. („Hogyne, hívjátok csak őket fáknak – mondta Harfex. – Pont olyanok, mint a fák, azt leszámítva, hogy teljesen mások.”) Mindannyian arról számoltak be, hogy nyugtalanság fogta el őket a rengetegben, vagy legalábbis olyan érzésük támadt, mintha valami figyelné őket a hátuk mögül.

– Ennek utána kell járnunk – mondta Porlock, és önként jelentkezett, hogy küldjék be az erdőbe, mint Osdent, hogy ideiglenes biológussegédként felfedezze és megfigyelje a helyet. Olleroo és Jenny Chong önként felvetette, hogy párként csatlakoznának a férfihoz. Harfex mindhármukat elküldte a táborukhoz közeli rengetegbe, abba az irdatlan erdőségbe, amely a D Kontinens négyötödét borította. Megtiltotta, hogy kézifegyvereket vigyenek magukkal. Abban a nyolcvan kilométer alapterületű félkörben kellett maradniuk, amely magába foglalta Osden jelenlegi tartózkodási helyét. Három napon át naponta kétszer mindhárman bejelentkeztek. Porlock arról számolt be, hogy látott egy nagy, félig-meddig kihúzott hátú alakot mozogni a fák között a folyó túloldalán, Olleroo pedig biztos volt benne, hogy a második estén hallott valamit mozogni a sátor közelében.

– Ezen a bolygón nincsenek állatok – makacskodott Harfex.

Aztán elmaradt Osden reggeli bejelentkezése.

Tomiko egy órát sem várt, és elrepült Harfexszel arra a területre, ahonnan Osden előző este hírt adott magáról. De miközben a kopter a lilás levelek határtalan, áthatolhatatlan tengere felett szelte a levegőt, a nőn úrrá lett a kétségbeesés.

– Itt hogy fogjuk megtalálni? – kérdezte.

– Amikor bejelentkezett, azt mondta, a folyóparton landolt – válaszolt Harfex. – Keressük meg a légikocsit, vélhetően a közelében vert sátrat, onnan nem juthatott messzire. A fajszámlálás lassú munka. Már itt is vagyunk a folyónál.

– És az autója már meg is van – mondta Tomiko, amikor a zöldségszínek és árnyak között kiszúrta az éles, idegennek ható csillanást. – Akkor vágjunk bele.

Lebegő üzemmódra váltott, és kiengedte a létrát. Mindketten lemásztak. Az élet tengere összezárult a fejük felett.

Amikor Tomiko talpa hozzáért az erdő talajához, egyből kikapcsolta pisztolytokja kioldógombját, aztán meglátta, hogy Harfexnél nincs fegyver, így inkább nem vette elő a sajátját. De a keze újra meg újra fölé tévedt. Amint pár lépésnyire kerültek a lassan hömpölygő, barna folyótól, már nem hallottak semmit, és félhomály uralkodott. Körülöttük vaskos fatörzsek álltak egymástól messze, szinte egyenlő távolságokra, és szinte ugyanúgy néztek ki; a kérgük puha volt, némelyik simának tűnt, mások szivacsosnak, szürkék voltak vagy szürkésbarnák vagy barnák; kábelszerű kúszónövények fonták be őket, és füzérekben csüngtek róluk az epifitonok, amelyekről nagy, tányér alakú, sötét levelek lógtak – mintha merev, egymásba gabalyodott karok lettek volna –, ezek pedig húsz-harminc méter vastag tetőréteget alkottak. A talaj rugós volt, akár egy matrac, minden négyzetcentiméterén gyökerek gubancolódtak össze, és apró, húsos levelű hajtások pettyezték.

– Itt a sátra – szólalt meg Tomiko. Ijesztő volt hallani, hogyan cseng saját hangja a hangtalanok hatalmas közösségében. A sátorban ott volt Osden hálózsákja, néhány könyv és egy doboznyi a fejadagjaiból. A nevét kellene kiabálnunk, hátha meghall minket, gondolta a nő, de nem vetette fel, ahogy Harfex sem. Kisétáltak, és ügyeltek rá, hogy egy pillanatra se tévesszék egymást szem elől, miközben elhaladtak a vaskos törzsekben megtestesülő jelenlétek között, az egyre sűrűbb alkonyatban. Alig harmincméternyire a sátortól, ahová egy elejtett jegyzetfüzet fehéres ragyogása csalogatta, a nő megbotlott Osden testében. Arccal lefelé hevert a földön, két hatalmas gyökerű fa között. Feje és keze csuromvér volt, itt-ott megszáradt, máshol még csordogált.

Harfex odalépett Tomiko mellé, sápadt haini arcbőre az alkonyatban már-már zöldnek tűnt.

– Meghalt? – kérdezte.

– Nem. Csak leütötték. Hátulról. – A nő megtapogatta Osden véres koponyáját, halántékát és tarkóját. – Valamilyen fegyverrel vagy szerszámmal… de nem úgy tűnik, mintha betört volna a koponyája.

Miközben átfordította a férfi testét, hogy fel tudják emelni, Osden kinyitotta a szemét. Tomiko a karjában tartotta, és közel hajolt hozzá. A férfi vértelen szája megrándult. A nő halálosan megrémült. Kétszer-háromszor hangosan felüvöltött, és megpróbált elrohanni, de csak botladozott a rettenetes homályban. Miután Harfex elkapta, az érintésétől és a hangjától valamelyest a nő pánikja alábbhagyott.

– Mi az? Mi az? – kérdezgette Tomikót.

– Nem tudom – zokogott a nő. Vadul kalapáló szíve még mindig nem hagyta megnyugodni. – A félelem… a… elfogott a pánik. Amikor belenéztem a szemébe.

– Mindketten idegesek vagyunk. Nem értem, mi…

– Most már rendben vagyok. Gyere, el kell vinnünk innen, hogy ellássák.

Eszeveszett sietséggel a folyópartra hurcolták Osdent, majd a hóna alatt megcsomózott kötéllel felhúzták a kopterbe; úgy himbálózott, mint egy zsák, folyton kitekeredett egy kicsit a levelek nyálkás, sötét tengere felett. Miután beemelték a járműbe, felszálltak. Egy percen belül máris a nyílt préri felett jártak. Tomiko célra tartotta a leszállósugarat. Vett egy nagy levegőt, és a tekintete találkozott Harfexével.

– Annyira megijedtem, hogy majdnem elájultam. Ilyen még soha nem fordult elő velem.

– Én is… indokolatlanul megrémültem – mondta a haini, és valóban úgy tűnt, mintha éveket öregedett volna. – Nem annyira, mint te. De ugyanannyira indokolatlanul.

– Akkor történt, amikor a karomban tartottam. Egy pillanatra mintha magához tért volna.

– Empátia?… Remélem, el tudja majd mondani, mi támadt rá.

Osden, akár egy vérben és sárban ázó, törött bábu, szinte ugyanúgy hevert, ahogy benyalábolták a hátsó ülésre a tébolyult sietségben, hogy kimeneküljenek az erdőből.

Amikor megérkeztek a bázisra, a többiek még nagyobb pánikban fogadták őket. A támadás eredménytelen brutalitása vészjósló volt, és aggasztó. Mivel Harfex makacsul tagadta, hogy bármiféle állatok élnének a bolygón, elkezdtek spekulálni, hogy talán tudatos növények, zöldségszörnyek, pszichikai projekciók veszik körül őket. Jenny Chong látens fóbiája újra felerősödött, és a nő másról sem tudott beszélni, csak a sötét egókról, amelyek egyfolytában ott settenkednek az emberek háta mögött. Őt, Olleroót és Porlockot időközben visszahívták a bázisra, és senkinek sem volt ínyére a gondolat, hogy kimerészkedjen az erdőbe.

Miután három-négy órán át sebesülten hevert a fák között, Osden sok vért veszített, az agyrázkódás és a különböző zúzódások hatására sokkos és félig kómás állapotba került. Ahogy lassan kievickélt ebből, és kissé felment a láza, többször is orvosért kiáltott: panaszos hangon ismételgette doktor Hammergeld nevét. Amikor két ilyen hosszú nap után teljesen magához tért, Tomiko behívta Harfexet a férfi kabinjába.

– Osden, el tudod mondani, mi támadott rád? – kérdezte Harfex.

A fénytelen szempár elnézett a férfi mellett.

– Megtámadtak – mondta Tomiko gyengéden. Az alattomos tekintet viszolyogtatóan ismerősnek tetszett, de a nő orvos volt, a sérültek védelmezője. – Lehet, hogy még nem tudsz visszaemlékezni. De valami megtámadott. Az erdőben voltál, és…

– Á! – kiáltott a férfi; szemében fény gyúlt, vonásai eltorzultak. – Az erdő… az erdőben…

– Mi van az erdőben?

Osden zihált. Megváltozott arckifejezése arra utalt, hogy kezd tisztulni a tudata. Egy idő után azt mondta:

– Nem tudom.

– Láttad, mi támadott rád? – kérdezte Harfex.

– Nem tudom.

– Emlékezz vissza.

– Nem tudok.

– Mindannyiunk élete függhet tőle. Muszáj elmondanod, mit láttál!

– Nem tudom – mondta Osden, és elsírta magát a gyengeségtől. Túlságosan is kimerült volt ahhoz, hogy eltitkolja a tényt, hogy eltitkolja a választ, mégsem mondta ki. A fal túloldalán álldogáló Porlock borsszínű bajuszát rágcsálva próbálta kihallgatni, mi zajlik Osden kabinjában. Harfex odahajolt Osden fölé, és azt mondta:

– Igenis elmondod nekünk… – Tomiko kénytelen volt fizikailag közbeavatkozni.

Harfex olyan erőfeszítéssel fogta vissza magát, hogy rossz volt nézni. Némán eloldalgott a saját kabinjába, ahol nyilván beadott magának egy dupla vagy tripla adag nyugtatót. A többi férfi és nő a nagy, rozoga bázis különböző pontjain, a hosszú főfolyosón és a tíz alvókabinban egy szót sem szólt, de mindannyian lehangoltnak és feszültnek tűntek. Osden, mint mindig – még most is – mindannyiukat a markában tartotta. Amikor Tomiko lenézett rá, egyből úgy feltolult a torkában a gyűlölet, akár az epe. Ez a gyalázatos egoizmus, amely mások érzelmeiből táplálkozott, ez a szélsőséges önzőség rosszabb volt, mint a hús bármilyen visszataszító torzulása. Mint a szörnyeknek született teremtményeknek általában, neki sem lett volna szabad világra jönnie. Nem lenne szabad élnie. Meg kellene halnia. Miért nem hasították még fel a koponyáját?

De Osden ott feküdt falfehéren, teste mellett ernyedt karjával, kikerekedett, színtelen szemével, amelynek sarkából könnyek csorogtak. Próbálta elrántani magát. – Ne! – kiáltott erőtlen, rekedt hangon, és megpróbálta felemelni a kezét, hogy védje a fejét. – Ne!

A nő leült az ágy melletti összecsukható székre, és egy idő múlva a férfi kezére tette a kezét. Osden megpróbált elhúzódni, de nem volt hozzá elég ereje.

Hosszú csend ékelődött közéjük.

– Osden – mormogta Tomiko –, sajnálom. Nagyon sajnálom. Csakis jót kívánok neked. Engedd, hogy jót kívánhassak neked. Nem akarlak bántani. Nézd, most már értem, mi történt. Közülünk volt valaki. Ugye? Ne, ne válaszolj, csak akkor, ha tévedek… de nem tévedek. Persze hogy vannak állatok ezen a bolygón. Egészen pontosan tízen. Engem nem érdekel, ki volt, nem is számít. Akár én is lehettem volna. Tisztában vagyok vele. Eddig nem értettem, hogy működik ez, Osden. Te viszont azt nem érted, nekünk milyen nehéz megérteni… De figyelj ide. Ha gyűlölet és félelem helyett szeretet lenne… Soha nem szeretet?

– Nem.

– Miért nem? Miért kötelező úgy lennie, hogy soha nem az? Minden emberi lény ilyen gyenge? Szörnyű. Hagyjuk, nem érdekes, ne aggódj. Maradj nyugton. Most legalább nem gyűlölet, igaz? Most legalább együttérzés, törődés, jókívánság. Ugye érzed, Osden? Ezt érzed?

– Többek… között – mondta a férfi alig hallhatóan.

– Gondolom, a zajt is hallod a tudatalattimból. És mindenki másét a bázison… Figyelj, amikor rád találtunk az erdőben, amikor megpróbáltalak megfordítani, félig-meddig felébredtél, és megéreztem a belőled áradó rettegést. Egy percre eszemet vette a félelem. Az irántam érzett félelmedet éreztem?

– Nem.

Tomiko keze még mindig Osdenén volt, és a férfi viszonylag ellazult: úgy süllyedt az alvás felé, mint egy fájdalmaktól gyötört ember, aki végre megszabadult a kínjaitól.

– Az erdő – motyogta. A nő alig értette, mit mond. – Félelem.

Tomiko nem erőltette tovább, de a kezét a férfién hagyta, és végignézte, ahogy elnyomja az álom. Tisztában volt a saját érzéseivel, ebből következően azzal is, hogy a férfi éppen mit érez. Ebben tökéletesen biztos volt: csak egy olyan érzelem vagy létmód van, ami képes egyetlen pillanaton belül teljesen az ellenkezőjére fordulni, polarizálódni. Nem véletlen, hogy a Nagy Hainiban egyazon szó jelöli a szeretetet és a gyűlöletet: ontá. Tomiko természetesen nem volt szerelmes Osdenbe, az egészen más helyzet lett volna. Amit iránta érzett, az ontá volt, polarizált gyűlölet. Ahogy fogta a férfi kezét, folyamatos volt közöttük az áramlás, az érintéssel járó iszonyú elektromosság, amitől Osden mindig is tartott. Miközben a férfi aludt, a szája körüli izmok gyűrűje elernyedt – mintha egy anatómiai ábrát nézett volna –, és ekkor Tomiko meglátott valamit az arcán, amit még egyikük sem láthatott: egy nagyon halvány mosolyt. Szép fokozatosan eltűnt. Osden tovább aludt.

A férfit kemény fából faragták: másnap már felült, és éhes volt. Harfex szerette volna kihallgatni, de Tomiko lebeszélte róla. A nő fellógatott egy polietilén ponyvát a kabin ajtajára, ahogy Osden tette többször is.

– Ez tényleg gyengíti az empatikus jeleket? – kérdezte a nő, és a férfi azon a száraz, óvatos hangon válaszolt, amelyen újabban mindig:

– Nem.

– Akkor csak figyelmeztetésnek szánod, gondolom.

– Részben. Inkább olyan, mint a kézrátételes gyógyítás. Dr. Hammergeld azt gondolta, működik… Jó, egy kicsit talán tényleg.

Egyszer, régen, volt szeretet is. A rémült gyereket, aki a felnőttekből szakadatlanul áramló érzelmek dagályában fulladozott, a levegőért kapkodó gyereket megmentette valaki. Ez a valaki megtanította lélegezni és élni. Ettől a valakitől megkapott mindent, minden szükséges védelmet és szeretetet. Apa/Anya/Isten: nincs másik.

– Dr. Hammergeld még életben van? – kérdezte Tomiko, miközben arra gondolt, milyen hihetetlenül magányos lehet Osden, és milyen különösen kegyetlenek a nagy orvosok. A férfi erőltetett, fémesen csengő nevetése hallatán elborzadt.

– Már legalább két és fél évszázada halott – mondta Osden. – Koordinátor, talán kiment a fejedből, hol vagyunk? Mindannyian magunk mögött hagytuk a kis családjainkat…

A nyolc másik emberi lény a polietilén ponyva túloldalán tétován tengette a napjait a 4470-es világon. Halk és feszült hangon szóltak egymáshoz. Eskwana sokat aludt, Poswet To terápiában volt, Jenny Chong pedig próbálta úgy beállítani a kabinjában a fényeket, hogy ne vessenek árnyékot.

– Mindannyian félnek – mondta Tomiko, maga is félve. – Mindnek van valami elképzelése arról, mi támadhatott rád. Mondjuk valamilyen emberszabású burgonya, vagy egy óriási, karmos spenót, tudom is én… Még Harfex is ilyesmiken spekulál. Lehet, hogy neked van igazad, és jobb nem rájuk erőltetni, hogy nézzék meg a saját szemükkel. Még a mostaninál is rosszabb lenne a helyzet, ha elveszítenék az egymásba vetett bizalmukat. De miért vagyunk ennyire rémültek, miért vagyunk képtelenek szembenézni a tényekkel, miért omlunk össze ilyen könnyen? Tényleg mindannyian eszelősök vagyunk?

– Hamarosan még inkább azok leszünk.

– Miért?

– Mert itt van valami. – Osden becsukta a száját. A szája körüli izmok látványosan megfeszültek.

– Valami tudatos?

– Egyfajta tudatosság, igen.

– Az erdőben?

A férfi bólintott.

– És pontosan mi…?

– A félelem. – Osden ismét meggyötörtnek tűnt, nyugtalanul járkált fel-alá. – Amikor elestem az erdőben, nem vesztettem el azonnal az eszméletem. Vagy legalábbis folyton magamhoz tértem. Nem is tudom. Olyan volt, mintha lebénultam volna.

– Le is bénultál.

– Elterültem. Nem tudtam felkelni. Arccal a földön hevertem, a puha, leveles penészrétegen. Az orrlyukamba és a szemembe is belement a penész. Nem tudtam megmozdulni. Nem láttam semmit. Olyan volt, mintha benne lettem volna a földben. Mintha belesüllyedtem volna, a részévé váltam volna. Tudtam, hogy két fa között vagyok, pedig nem is láttam őket. Azt hiszem, éreztem a gyökerüket. Alattam a talajban, és még lejjebb. Éreztem, hogy mindkét kezem vérzik, és a vértől ragacsos lett az arcomon a kosz. Éreztem a félelmet. Egyre erősebb lett. Mintha végre rájöttek volna, hogy ott vagyok, ott fekszem rajtuk, alattuk, közöttük, én voltam a félelmük forrása, ugyanakkor osztoztam is a félelmükben. Nem tudtam megakadályozni, hogy beburkoljon a félelem, egyre csak nőtt és nőtt, nem tudtam megmozdulni, nem tudtam eljönni. Azt hiszem, elájultam. Aztán a félelemtől visszanyertem az eszméletem, de még mindig nem tudtam megmozdulni. Ahogy ők sem.

Tomiko érezte, hogy a hideg a hajába túr, az iszony gépezete működésbe lép.

– „Ők”. Osden, kik azok az ők?

– „Ők”, „az”… nem tudom. A félelem.

– Miről beszél? – kérdezte Harfex, amikor Tomiko beszámolt az Osdennel folytatott beszélgetésről. A nő egyelőre nem hagyta, hogy Harfex megkérdőjelezze Osden kijelentéseit, úgy érezte, kötelessége megvédenie a szenzort a haini férfi intenzív, túlságosan is elfojtott érzelmeinek áradásától. Ez pedig sajnos olaj volt szegény Harfex paranoid szorongásának lassú tüzére: a férfi bebeszélte magának, hogy Tomiko és Osden összeszövetkezett, és eltitkolnak valamilyen kulcsfontosságú információt a csapat többi tagja elől, nem akarják elmondani nekik, milyen veszély fenyegeti őket.

– Olyan ez, mint amikor a vak ember azt próbálja elmagyarázni, milyen az elefánt – mondta Tomiko. – Osden ugyanúgy nem látta vagy hallotta még azt a… azt a tudatosságot, ahogy mi sem.

– De ő legalább érezte, drága Haitóm – mondta Harfex, közvetlenül a felszín alatt bugyogó dühvel. – És nem is empatikusan, hanem a koponyáján. Az a valami fejbe verte és a padlóra küldte valamilyen tompa tárggyal. És Osden azt állítja, hogy egy másodpercre sem látta?

– Mit látott volna, Harfex? – kérdezett vissza Tomiko, de a férfi nem hallotta ki a hangjából, hogy mit akar rejtve közölni vele; még ő is blokkolta a megértést. Az ember mindig az idegentől fél. A gyilkos kívülálló, külföldi, nem közénk tartozik. A gonosz nem bennem van.

– Az első ütés eléggé megviselte – magyarázta Tomiko kissé fáradtan –, utána nem látott semmit. De amikor újra magához tért, egyedül találta magát az erdőben, és valamilyen nagy félelmet érzett. Nem a sajátját, hanem az empatikus képességének köszönhetően valami másét. Ebben teljesen biztos. És abban is, hogy nem valamelyikünk félelmét érezte. Ebből az következik, hogy a bolygó őshonos életformái között van tudatos.

Harfex egy hosszú pillanatig komoran a nő szemébe nézett.

– Haito, te csak rám akarsz ijeszteni. Nem értem, mik a valódi motivációid. – A férfi felállt és odament a laboratóriumi asztalához. Lassan, merev léptekkel közlekedett, mint aki nem is negyven, hanem nyolcvanéves.

Tomiko körbenézett a többieken. Valamiféle lehangoltságot érzett. Nagyon is tisztában volt vele, hogy frissen kialakult, törékeny és mély egymásrautaltsága Osdennel erősebbé tette. Mindenesetre, ha Harfex el is vesztette a fejét, mi lesz a többiekkel? Porlock és Eskwana is bezárkózott a saját kabinjába, a többiek pedig mind dolgoztak vagy legalábbis elfoglalták magukat. Volt valami különös a testtartásukban. A koordinátor egy ideig nem tudott rájönni, mi lehet az, aztán észrevette, hogy mindannyian szemben ülnek a közeli erdővel. Az Asnanifoillal sakkozó Olleroo olyan helyre húzta a székét, hogy szinte közvetlenül a férfi mellé kerüljön.

Tomiko odament Mannonhoz, aki éppen pókhálószerűen összegabalyodott barna gyökereket próbált kibogozni, és azt mondta a férfinak, hogy keresse a mintázatot, állítsa össze a kirakóst. Mannonnak egyből összeállt, és tőle szokatlan tömörséggel azt mondta:

– Az ellenség szemmel tartása.

– De milyen ellenségé? Te mit érzel, Mannon? – A nő hirtelen reménykedve nézett a férfira, aki pszichológusként talán jobban boldogul a sejtések és empátiák bizonytalan terepén, ahol a biológusok eltévedtek.

– Erős szorongást érzek, specifikus térbeli orientációval. De én nem vagyok empata. Vagyis a szorongás egyrészt a konkrét stresszhelyzet vonatkozásában értelmezhető, ami jelen esetben az, hogy támadás érte a csapatunk egyik tagját az erdőben, másrészt a teljes stresszhelyzet vonatkozásában, ami jelen esetben az, hogy egy minden ízében idegen környezetben tartózkodom, amelyet mi elkerülhetetlenül az „erdő” szó archetipikus konnotációival metaforizálunk.

Tomiko órákkal később arra ébredt, hogy Osden üvölt rémálmában, de Mannon csitítgatta, úgyhogy a nő visszasüllyedt saját, sötéten ágas-bogas, ösvénytelen álmaiba. Reggel Eskwana nem ébredt fel. Stimulánsokkal sem lehetett felkelteni. Egyre mélyebbre és mélyebbre csúszott az álmában, és időnként halkan motyogott valamit, mígnem összekucorodva, hüvelykujjával a szájában teljesen regresszált; elvesztették.

– Két nap, két áldozat. Tíz kicsi indián, kilenc kicsi indián… – Ezt Porlock mondta.

– És te vagy a következő kicsi indián! – reccsent rá Jenny Chong. – Menj és elemezd ki a vizeleted!

– Mindannyiunkat megőrjít – mondta Porlock, miközben felkelt és bal kezével intett. – Ti nem érzitek? Az ég szerelmére, mindannyian süketek és vakok vagytok? Nem érzitek, mit csinál, nem érzitek ezeket az emanációkat? Minden belőle jön, a kabinjából, az elméjéből. Eléri, hogy beleőrüljünk a félelembe!

– Kicsoda? – kérdezte Asnanifoil; a dús szőrzetű férfi hegyként magasodott a kis terrai fölé.

– Ki kell mondanom a nevét? Tessék: Osden. Osden! Szerintetek miért próbáltam megölni? Önvédelemből! Hogy megmentsem mindannyiunkat! Mert ti nem látjátok, mit művel velünk. Azzal, hogy vitát szított közöttünk, szabotálta a küldetést, most pedig mindannyiunkat az őrületbe kerget azzal, hogy félelmet vetít ránk, hogy ne tudjunk aludni vagy gondolkodni. Olyan, mint egy hatalmas rádió, amely nem ad ki hangot, csak egyfolytában sugároz, és ettől se aludni nem tud az ember, se gondolkodni. Haito és Harfex már a hatása alá került, de titeket még meg lehet menteni. Meg kellett tennem!

– Nem végeztél valami profi munkát – szólalt meg Osden. A férfi félmeztelenül állt a kabinja ajtajában, bordái szinte átdöfték bekötözött mellkasát. – Ennél még én is erősebben fejbe tudtam volna verni magam. Porlock, te nem miattam tojtad össze magad, hanem amiatt, ami odakint van… az erdőben!

Porlock félszívvel megpróbált rátámadni Osdenre; Asnanifoil visszafogta, és erőlködés nélkül tartotta, amíg Mannon beadott a férfinak egy nyugtatólövedéket. Miközben Porlock hatalmas rádiókról óbégatott, bevonszolták az egyik kabinba. A nyugtató pillanatokon belül hatni kezdett, így Porlock békés csendben csatlakozott Eskwanához.

– Na jó – mondta Harfex. – Osden, most azonnal mondd el, mit tudsz, és mindent mondj el, amit tudsz.

– Nem tudok semmit – mondta Osden.

A férfi megviseltnek, legyengültnek tűnt. Tomiko leültette, mielőtt belekezdett volna.

– Miután már három napja ott voltam az erdőben, időnként mintha azt éreztem volna, hogy valamilyen affektus hatást gyakorol rám.

– Ezt miért nem jelentetted?

– Azt gondoltam, én is meggárgyulok, mint ti.

– Azt is ugyanúgy jelentened kellett volna.

– Akkor rögtön visszarendeltek a bázisra. Azt nem viseltem volna el. Nyilván már ti is rájöttetek, hogy súlyos hiba volt felvenni engem a legénységbe. Képtelen vagyok együtt élni kilenc másik neurotikus individuummal szoros közelségben. Én ott követtem el a hibát, hogy önként jelentkeztem a Felderítő Expedícióra, a Hatóság pedig ott, hogy felvett.

Senki sem szólalt meg, de Tomiko látta – ezúttal teljes bizonyossággal látta –, hogy Osden válla összerezzen és az arcizma megfeszül, amint tudomásul veszi keserű egyetértésüket.

– Szóval nem akartam volna visszajönni a bázisra, túlságosan is kíváncsi voltam. Arra gondoltam, még ha kezdek is megőrülni, hogyan érzékelhetnék affektusokat, ha egyszer nincs itt semmilyen teremtmény, amely kibocsáthatná őket. De akkor még nem voltak vészesek a jelek. Nagyon halványak voltak. Furcsák. Mintha huzat támadna egy zárt szobában. Vagy mintha valami felvillanna a szemünk sarkában. Igazából semmi különös.

Osden egy ideig csak állta a többiek hallgatását: hallgatták, ő pedig beszélt. Teljesen rájuk volt utalva. Ha nem kedvelték, kénytelen volt gyűlölködően reagálni; ha gúnyolódtak rajta, bizarrul viselkedett; ha odafigyeltek rá, ő lett a társaság történetmesélője. Tökéletesen ki volt szolgáltatva annak, amit az érzelmeik, reakcióik és hangulataik megköveteltek tőle. És heten voltak: túl sokan ahhoz, hogy elbírjon velük, így folyton a szeszélyeik húzták-vonták. Egységbe tömöríteni ugyanakkor képtelen volt őket. Még amikor beszélt is, és úgy tűnt, mindenkit leköt, valaki óhatatlanul elkalandozott: Olleroo talán azon gondolkodott, hogy Osden nem is néz ki olyan rosszul, Harfex nagy erőkkel vadászott a férfi szavai mögötti hátsó szándékra, Asnanifoil elméjét a konkrétumok soha nem kötötték le hosszú ideig, folyton elkóborolt a számok örök békét sugárzó birodalmába, Tomikónak pedig a szánalom, a félelem terelte el a figyelmét. Osden egy ponton megakadt. Elvesztette a fonalat.

– Azt… azt gondoltam, biztos a fák miatt van – mondta, és elhallgatott.

– Nem a fák miatt – mondta Harfex. – Az itteni növényeknek ugyanúgy nincs idegrendszerük, mint a haini származásúaknak a Földön. Egyiknek sincs.

– Nem látod az erdőt az erdőtől, ahogy a földiek mondják – szólt közbe Mannon huncut mosollyal, mire Harfex rámeredt.

– És mi a helyzet azokkal a gyökércsomópontokkal, amelyekkel húsz napja nem tudunk mit kezdeni? – kérdezte.

– Mi lenne velük?

– Azok egészen biztosan kapcsolódási pontokat alkotnak. A fák kapcsolódási pontjait. Igaz? Akkor most tegyük fel, bár ez persze teljesen valószínűtlen, hogy semmit sem tudsz az állatok agyi szerkezetéről. És kapsz egyetlen axont vagy egyetlen különálló neurogliát, hogy vizsgáld meg. Mekkora a valószínűsége annak, hogy rájönnél, mi az? Ki tudnád deríteni, hogy a sejt képes-e tudatosságra?

– Nem. Mert nem képes. Egy sejt magában csak egyvalamire képes: mechanikusan reagál különböző ingerekre. Másra nem. Tehát azt feltételezed, Mannon, hogy az egyéni fafélék „sejtek” valamiféle agyban?

– Nem egészen. Mindössze arra próbálom felhívni a figyelmet, hogy mindannyian összeköttetésben vannak, egyrészt a gyökércsomópontok, másrészt a fákon lévő zöld epifitonok által. Ez elképesztő komplexitású és fizikai kiterjedésű hálózatra utal. Gondolj bele, még a préri fűszerű növényzetének is vannak olyan gyökérkapcsolatai, nem? Tudom, hogy a tudatosság vagy az intelligencia nem egy dolog, nem találhatjuk meg az agy sejtjeiben, nem lehet onnan kielemezni. Az összekapcsolódott sejtek funkciójáról beszélünk. Ez a valami bizonyos értelemben tényleg nem más, mint maga a kapcsolat: a kapcsolódás. Létezni nem létezik. Nem amellett érvelek, hogy létezik. Én csak úgy sejtem, hogy Osden talán képes jellemzést adni róla.

Osden pedig átvette a szót, és úgy beszélt, mintha transzba esett volna.

– Érzékelés nélküli tudatosság. Vak, süket, idegek nélküli, mozgás nélküli. Némi irritációt mutat, reagál az érintésre. A napsütésre, a fényre, a vízre és a földben lévő, gyökereket körülvevő anyagokra. Egy állati elme számára mindez felfoghatatlan. Elme nélküli jelenlét. Önreflexív lét, de tárgy vagy szubjektum nélkül. Nirvána.

– Akkor miért félelemre utaló jeleket fogsz? – kérdezte Tomiko halkan.

– Nem tudom. Nem értem, hogyan alakulhatott ki benne tárgyak és mások jelenlétének tudata, ez az észlelés nélküli reagálás… De napokig kényelmetlenséget éreztem. Aztán, amikor lefeküdtem a két fa közé, és a gyökereikre kenődött a vérem… – Osden homlokán verejték csillant. – Félelem lett belőle – mondta éles hangon. – Csakis félelem.

– Ha van is ilyen funkció – mondta Harfex –, nem lenne képes elgondolni egy önmozgató, materiális entitást, és reagálni sem tudna egy ilyenre. Ugyanúgy képtelen volna tudatában lenni a jelenlétünknek, ahogy mi sem vagyunk képesek „tudatában lenni” a végtelennek.

– E végtelen térségek örök hallgatása rettegéssel tölt el[2] – mormogta Tomiko. – Pascal tudatában volt a végtelennek. A félelem által került tudatába.

– Egy erdő számára – szólalt meg Mannon – mi erdőtüzek vagyunk. Hurrikánok. Veszélyforrások. Egy növény számára minden veszélyes, ami gyorsan közlekedik. Minden, ami gyökértelen, szörnyű, idegen. És ha ez az erdő elme, akkor nagyon is valószínűnek tűnik, hogy tudatába kerülhet Osden jelenlétének, akinek az elméje – amíg magánál van – minden és mindenki felé nyitott. Ő pedig sebesülten és rémülten hevert az erdőben, szó szerint benne. Nem csoda, hogy az erdő félt…

– Ne fogalmazz úgy, mintha valamilyen létezőről beszélnél – szólt közbe Harfex. – Itt nincs létező, nincs semmilyen hatalmas élőlény, nincs személy! Legfeljebb valamilyen funkcióról beszélhetünk…

– Csak egyfajta félelem van – közölte Osden.

Egy ideig mindannyian csendben voltak, így meghallották a kinti csendet.

– Azt érzem mindig magam mögött közeledni? – kérdezte Jenny Chong óvatosan.

Osden bólintott.

– Bármennyire is süketek vagytok, mindannyian érzitek. Eskwana járt a legrosszabbul, mert neki tényleg van valamilyen empatikus képessége. Tudna üzenni, ha megtanulná, hogyan kell, de túl gyenge, soha nem lesz több egy médiumnál.

– Figyelj, Osden – mondta Tomiko –, te képes vagy üzenetet küldeni. Akkor üzenj is neki – az erdőnek, a kinti félelemnek –, üzend meg ennek a valaminek, hogy nem fogjuk bántani. Mivel van valamiféle affektusa, vagy ő maga valamiféle affektus, amit mi érzelemként tudunk értelmezni, nem tudod ezt valahogy visszafordítani számára? Küldj neki egy üzenetet arról, hogy ártalmatlanok vagyunk, és barátságos a szándékunk.

– Haiko, neked is tudnod kéne, hogy senki sem bocsáthat ki hamis empatikus jeleket. Nem küldhetsz valakinek valamit, ami nincs.

– De hát nem áll szándékunkban kárt okozni, barátságosak vagyunk.

– Biztos? Az erdőben, amikor értem jöttetek, barátságosnak éreztétek magatokat?

– Nem. Halálra rémültünk. De az… az a valami, az erdő, a növényzet… az nem a saját félelmem volt, vagy igen?

– Mi a különbség? Ezt érezted, és nem mást. Hát nem értitek – Osden hangja elkeseredésében felemelkedett –, miért nem kedvellek titeket, és ti miért nem kedveltek engem, egyikőtök sem? Nem értitek, hogy visszatükrözök minden negatív vagy agresszív affektust, amivel rám reagáltok, mióta legelőször találkoztunk? Köszönettel visszaküldöm minden ellenséges érzelmeteket. Önvédelemből. Mint Porlock. De akkor is önvédelemből csinálom, ez az egyedüli technika, amit kifejlesztettem, hogy a helyébe lépjen az eredeti védekezési mechanizmusomnak, ami a másoktól való totális elzárkózásban nyilvánult meg. Ez viszont sajnos zárt áramkörű rendszert hoz létre, ami önfenntartó és önmegerősítő. Eleinte a nyomorékok iránti ösztönös antipátiával reagáltatok rám, és ez mostanra természetesen gyűlöletté alakult át. Tényleg nem tudjátok megérteni, miről beszélek? A kinti erdő-elme jelenleg csak rettegést közvetít, és én is csak rettegést küldhetek felé, mert amikor ki vagyok téve neki, semmi mást nem érzek, csak ezt!

– Akkor mit tegyünk? – kérdezte Tomiko, és Mannon már mondta is a választ:

– Máshol kell letáboroznunk. Egy másik földrészen. Ha ott vannak is növényelmék, valószínűleg csak lassan vesznek észre minket, mint ez, de az is lehet, hogy egyáltalán nem vesznek észre.

– Az nagy megkönnyebbülés lenne – állapította meg Osden szárazon. A többiek frissen támadt kíváncsisággal figyelték. Felfedte magát, olyannak látták, amilyen valójában volt: csapdába esett szerencsétlennek. Talán Tomikóhoz hasonlóan rájöttek, hogy maga a csapda – a férfi faragatlan és kegyetlen egoizmusa – nem Osden műve volt, hanem az övék. Ők építették meg a ketrecet, és bezárták a férfit, aki rácsok mögé zárt majomként hajigálta ki az ürülékét. Ha az első találkozásuk alkalmával bizalommal fordultak volna felé, ha elég erősek lettek volna ahhoz, hogy szeretettel viszonyuljanak hozzá, vajon milyennek tűnt volna a szemükben?

Erre azonban egyikük sem lett volna képes, és most már túl késő volt. Ha elég időt tudott volna tölteni vele, ha elég sokáig tudott volna osztozni a magányában, Tomiko talán ki tudott volna építeni vele valamiféle lassan rezonáló, kölcsönös érzést, harmonikus bizalmat, de ehhez nem volt elég idő, végezniük kellett a munkájukat. Egyszerűen nem maradt lehetőség arra, hogy ápoljanak valamit, ami ekkora jelentőséggel bír, így be kellett érniük az együttérzéssel, a szánalommal, a szeretet aprópénzével. Tomiko már ennyiből is erőt nyert, és a férfi is, de ő messze nem eleget. Nyúzott arcáról a nő le tudta olvasni, milyen nyers haraggal viszonyul kíváncsiságukhoz, sőt még a nő szánalmához is.

– Dőlj le, megint vérzik a sebed – mondta Tomiko, és Osden így is tett.

Másnap reggel összepakoltak, leolvasztották a felfújt hangárt és életteret, mechanikus meghajtást használva a magasba emelkedtek a Gummal, és félig megkerülték a 4470-es világot, átrepültek a vörös és zöld prérik, a megannyi meleg, zöld tenger fölött. A G kontinensen kiválasztottak egy jónak tűnő helyet: fűfélék húszezer négyzetkilométernyi szélfútta prérijét. Egyetlen erdő sem volt száz kilométeres távolságban, és magányos fák vagy ligetek sem akadtak a pusztán. A növényfélék csakis nagy fajokban-kolóniákban fordultak elő, sosem vegyültek, kivéve egyes apró, mindenütt jelen lévő szaprofitákat és spóraszórókat. A csapat felfújta a burkokat az élettér-vázakra, és a harminckét órás nap estéjére be is rendezték az új tábort. Eskwana még mindig aludt, Porlock szervezetében még mindig dolgoztak a nyugtatók, de mindenki más vidám volt.

– Itt jó a levegő! – mondogatták a felderítők.

Osden feltápászkodott, és reszketve az ajtóhoz sétált. Ott megtámaszkodott, és a lengedező fűszálak – valójában persze nem fűszálak – homályba vesző teteje fölött belenézett az alkonyatba. Pollen enyhe, édes szagát hozta a szél, és más nem is hallatszott, csak a levegő halk, messzire elérő sziszegése. A szenzor hosszú ideig csak állt mozdulatlanul, bekötözött fejét kissé oldalra döntve. Leszállt az éj, és megjelentek a csillagok, a fénypontok az ember távoli otthonának ablakaiban. Mióta a szél abbamaradt, semmilyen hang nem hallatszott. De Osden fülelt.

A hosszú éjszakában Haito Tomiko is fülelt. Mozdulatlanul feküdt a helyén, és hallgatta vére csörgedezését, alvó társai légzését, a szél fúvását, a sötét erek lüktetését, az álmok settenkedését, a csillagok roppant, mozdulatlan boltozatának tágulását az univerzum lassú haldoklása közepette, a baktató halál hangját. A nő kikászálódott az ágyából, és kiszakadt apró fülkéje magányából. Egyedül Eskwana aludt. Porlock kényszerzubbonyban feküdt, és obskúrus anyanyelvén kántált valamit halkan. Olleroo és Jenny Chong komor arckifejezéssel kártyázott. Poswet To a terápiás fülkében ült, rácsatlakoztatva az áramkörre. Asnanfoil mandalát rajzolt, a Prímszámok Harmadik Mintázatát. Mannon és Harfex Osdennel virrasztott.

Tomiko lecserélte a kötést Osden fején. Egyenes szálú, vöröses haja, már ahol a nőnek nem kellett leborotválnia, furcsán festett. Mostanra ősz szálak vegyültek bele. A nőnek remegett a keze, miközben a kötést cserélte. Még senki sem szólalt meg.

– Hogy lehetséges, hogy itt is érezni a félelmet? – kérdezte Tomiko. Hangja laposan, hamisan csengett a rettenetes csendben.

– Nemcsak a fákat hatja át, hanem a füvet is…

– De tizenkétezer kilométerre vagyunk attól a helytől, ahol reggel voltunk. Átjöttünk a bolygó másik felére.

– Az egész egy. Egyetlen nagy, zöld elme. Szerinted mennyi ideig tart, míg egy gondolat elér az agy egyik feléről a másikra?

– Nem gondolkodik. Most sem gondolkodik – mondta Harfex élettelenül. – Az egész mindössze folyamatok hálózata. Az ágak, az epifitonok hajtásai, a gyökérrendszer az egyes tagokat összekötő csomópontokkal: ezek bizonyára mind képesek elektrokémiai ingerek közvetítésére. Tehát itt szigorúan véve nincsenek önálló növények. Természetesen még a pollen is a hálózat része, olyan, mint egyfajta tudatosság, ami a szelet használja a terjeszkedéshez, így összekötheti a vizek által elválasztott területeket is. De ez az egész akkor is felfoghatatlan. Hogy egy bolygó teljes bioszférája egyetlen kommunikációs hálózat legyen, ami érzékeny, irracionális, halhatatlan, elszigetelt…

– Elszigetelt – csapott le a szóra Osden. – Ez az! Ebből ered a félelme. Nem abból, hogy mobilisak vagy destruktívak vagyunk. Hanem egyszerűen abból, hogy vagyunk. Mások vagyunk. Előttünk még soha senki nem járt itt.

– Igazad van – mondta Mannon szinte suttogva. – Nincsenek társai. Nincsenek ellenségei. Önmagán kívül semmivel sem áll kapcsolatban. Egymaga van, egyedül, örökre.

– Akkor a faj túlélése szempontjából mi lehet a funkciója az intelligenciájának?

– Lehet, hogy nincs is funkciója – válaszolt Osden. – Harfex, miért gondolkodsz egyből teleologikusan? Hát nem a Hainról jöttél? Az örökké tartó öröm mértéke nem egyenlő a komplexitás mértékével?

Harfex nem harapott rá a csalira. Úgy nézett ki, mint aki kutyául érzi magát.

– El kéne hagynunk ezt a világot – mondta.

– Most már értitek, miért akarok mindig elmenni, elszakadni tőletek – mondta Osden valamiféle morbid derültséggel. – Nem valami kellemes, igaz? A másik félelme. Bárcsak állati intelligencia lenne! Állatokkal tudok kommunikálni. A kobrákkal és a tigrisekkel jól kijövök; a felsőbbrendű intelligencia előnnyel ruházza fel az embert. Nem is emberi csapatban kellett volna bevetniük, hanem egy állatkertben… Bárcsak tudnék kommunikálni azzal az idióta burgonyával! Bárcsak ne uralna el mindent… Még mindig több mindent érzékelek belőle a félelemnél. És mielőtt elfogta a pánik, volt benne valamiféle… nyugalom. Ezt akkor nem tudtam befogadni, nem fogtam fel, milyen hatalmas. Gondoljatok csak bele, milyen lehet ismerni az egész nappalt és az egész éjszakát. Minden szélfajtát és szélcsendet. A téli csillagokat és a nyári csillagokat egyaránt. Milyen lehet, hogy vannak gyökereink, de nincsenek ellenségeink. Milyen lehet teljesnek lenni. El tudjátok képzelni? Nincs behatolás. Nincsenek mások. Csak a teljesség…

Osden soha nem beszélt még így, gondolta Tomiko.

– Osden, te védtelen vagy ellene – mondta. – Máris megváltozott a személyiséged. Sebezhető lettél vele szemben. Nem biztos, hogy mindannyian megőrülünk itt, de te igen, ha nem megyünk el.

A férfi habozott, aztán felnézett a nőre. Most először találkozott a tekintetük; Osden hosszan, nyugodtan nézett Tomikóra, szeme tiszta volt, akár egy tó vize.

– Mire mentem valaha is az épelméjűséggel? – kérdezte gúnyosan. – De van abban valami, amit mondasz, Haito. Ezt el kell ismernem.

– Tűnjünk el innen – mormogta Harfex.

– Ha megadnám magam neki – tűnődött Osden hangosan –, vajon kommunikálhatnék vele?

– Az alatt, hogy „megadnád magad” – hadart Mannon idegesen –, feltételezem, azt érted, hogy leállnál a növényentitástól beérkezett empatikus információk visszaküldésével: nem löknéd ki magadból a félelmet, inkább elnyelnéd. Ez vagy azonnal megölne, vagy visszavinne abba a szélsőségesen zárkózott, autisztikus állapotba.

– Miért? – kérdezte Osden. – Az entitás üzenete az elutasítás. De az elutasítás számomra megváltás. Az entitás nem intelligens. De én az vagyok.

– Nem gondolsz a léptékekre. Mit érhetne el egy egyszerű emberi agy egy ilyen hatalmas valamivel szemben?

– Egy egyszerű emberi agy csillagok és galaxisok léptékében is képes meglátni egyfajta mintázatot – jegyezte meg Tomiko –, amit aztán Szeretetként értelmez.

Mannon a társaság egyik tagjáról a másikra nézett, Harfex csendben volt.

– Az erdőben könnyebb lenne – mondta Osden. – Melyikőtök repít el oda?

– Mikor?

– Most. Még mielőtt mindannyian becsavarodtok vagy erőszakossá váltok.

– Majd én – ajánlkozott Tomiko.

– Egyikünk sem – szögezte le Harfex.

– Én nem tudnálak – védekezett Mannon –, túlságosan… félek. Lezuhannék a géppel.

– Vigyük magunkkal Eskwanát is. Ha sikerül, amit elterveztem, ő talán közreműködhet médiumként.

– Jóváhagyod a szenzor tervét, koordinátor? – kérdezte Harfex formális hangon.

– Igen.

– Én elvetem. De akkor is veletek megyek.

– Azt hiszem, Harfex, nincs más választásunk – mondta Tomiko, miközben Osden arcát nézte, a csúnya fehér maszkot, amely átszellemülve már egy mohó szerető arcára emlékeztetett.

Olleroo és Jenny Chong kártyáztak, hogy eltereljék a gondolataikat kísértetjárta ágyaikról, fokozódó rettegésükről, és közben úgy csacsogtak, akár a rémült gyerekek.

– Az a valami az erdőben, el fog kapni…

– Féltek a sötétben? – vigyorgott Osden.

– De ott van Eskwana, Porlock, sőt még Asnanifoil is…

– Nem tud bántani titeket. Csak egy ingerről van szó, amely áthalad a szinapszisokon, mint a szél az ágak között. Ez csak egy rémálom.

Egy kopterrel mentek. Hátul Eskwana még mindig összegömbölyödve aludt, mint a bunda; Tomiko vezette a járművet, Harfex és Osden pedig csendben néztek előre, keresve az erdő sötét határát a csillagfény-sütötte homályos-szürke pusztaság kilométerein át.

Egyre jobban közeledtek a fekete vonalhoz, és miután átkeltek rajta, már csak sötétség volt alattuk.

Tomiko keresett egy megfelelő helyet a leszálláshoz; alacsonyan repült, pedig őrjítő vágy gyötörte, hogy magasan szálljon, hogy elhúzzon, hogy elmeneküljön. A növényvilág lehengerlő vitalitása sokkal jobban érezhető volt itt, az erdőben, és pánikja hatalmas sötét hullámokban csapott át a fejük felett. Elöl volt egy halvány terület, csupasz dombtető kicsivel magasabban, mint az azt körülvevő fekete alakok legmagasabbika; a nemfák, a gyökérzetesek, az egész részei. Tomiko a tisztáson szállt le, de rosszul sikerült a landolás. Két kézzel szorongatta a vezérlőkart, de csúszósak voltak, mintha hideg szappannal kente volna be őket.

Eddigre már az erdő kellős közepén jártak, körülöttük csak sötétség, feketeség uralkodott.

Tomiko összehúzta magát, és becsukta a szemét. Eskwana felnyögött álmában. Harfex lélegzetvétele rövid volt és hangos, és még akkor is mereven ült, amikor Osden átnyúlt előtte, és elhúzta az ajtót.

Osden felállt; hátát és bekötözött fejét épp csak megvilágította a műszerfal homályos ragyogása, amikor előregörnyedve megállt az ajtónyílásban.

Tomiko remegett. Képtelen volt felemelni a fejét.

– Nem, nem, nem, nem, nem, nem – suttogta. – Nem, nem, nem.

Osden hirtelen és csendesen kiugrott az ajtónyílásból, bele a sötétségbe. Eltűnt.

Jövök!, mondta valamilyen roppant hang anélkül, hogy akár egyetlen hangot is kiadott volna.

Tomiko sikított, Harfex köhögött. A férfi mintha megpróbált volna felállni, de nem állt fel.

Tomiko teljesen magába zárkózott, minden erejével a gyomrában lévő vakfoltra, lénye középpontjára összpontosított, odakint pedig nem is volt más, csak a félelem.

Aztán megszűnt.

Tomiko felemelte a fejét, és lassan ellazította a kezét. Egyenesen felült. Az éjszaka körülölelte őket, az erdő felett csillagok ragyogtak. Más nem volt.

– Osden – mondta a nő, de elsőre csak magában sikerült. Aztán megismételte, ezúttal hangosan, magányos kecskebéka-brekegésével. Válasz nem érkezett.

Lassan felfogta, hogy valami baj történt Harfexszel. Kereste a férfi fejét a sötétben – Harfex eddigre lecsúszott az ülésről –, amikor egyszer csak, a síri csendben, a jármű sötét hátsó részében megszólalt egy hang:

– Jó – mondta.

Eskwana hangja volt. Tomiko felkapcsolta a belső világítást, és látta, hogy a mérnök összekucorodva alszik, tenyerével félig eltakarva a száját.

A száj kinyílt és azt mondta:

– Minden rendben.

– Osden…

– Minden rendben – mondta a lágy hang Eskwana szájából.

– Hol vagy?

Csend.

– Gyere vissza!

Szél kerekedett.

– Itt maradok – mondta a lágy hang.

– Nem maradha…

Csend.

– De így egyedül leszel, Osden!

– Figyelj! – A hang most erőtlenebb volt, elmosódottabb, mintha beleveszett volna a szélbe. – Figyelj. Csakis jót kívánok neked.

Tomiko ismét elkiáltotta Osden nevét, de nem kapott választ. Eskwana mozdulatlanul feküdt. Harfex még mozdulatlanabbul feküdt.

– Osden! – kiáltott Tomiko, kihajolva az ajtónyílásból a lét erdejének koromsötét, szélfútta némaságába. – Visszajövök. Előbb el kell vinnem Harfexet a bázisra. De aztán visszajövök, Osden!

Levelekbe költözött a csend és a szél.

Nyolcan fejezték be a 4470-es világ előírt felderítését, még negyvenegy napba telt. Asnanifoil és valamelyik nő eleinte minden nap bemerészkedett a rengetegbe, Osdent keresve a csupasz dombtető körüli területen, bár, ha igazán mélyen a szívébe nézett, Tomiko nem volt benne biztos, melyik csupasz dombtetőn landoltak azon az éjszakán, a rettegés örvényének kellős közepén. Több halom készletet hagytak Osdennek: ötven évre elég kosztot, ruházatot, sátrakat, szerszámokat, készülékeket. Egy idő után felhagytak a kereséssel: arra jutottak, ha valaki itt el akar rejtőzni, képtelenség megtalálni a végtelennek tetsző labirintus indahálós, gyökérpadlós folyosóin. Akár karnyújtásnyi távolságban is elhaladhattak volna Osden mellett, akkor sem biztos, hogy észreveszik.

De ott volt, a félelem ugyanis megszűnt.

Racionális emberként, és mivel többre becsülte az értelmet a halhatatlan esztelenség elviselhetetlen tapasztalata után, Tomiko próbálta racionálisan megérteni Osden tettét. A szavak azonban cserbenhagyták. A férfi magába fogadta a félelmet, és azáltal, hogy elfogadta, meghaladta. Lemondott az énjéről az idegen előtt, és a feltétel nélküli megadás után nem maradt hely a gonosznak. Megismerte a Másik szeretetét, és ezáltal hozzájutott teljes énjéhez. Mindez azonban nem írható le az értelem szótárával.

A felderítő csapat tagjai a fák között gyalogoltak, át az élet hatalmas kolóniáin; álmodozó csend ölelte körül őket, elmélázó nyugalom, amely félig tudatában volt a jelenlétüknek, mégis teljesen közömbös volt irántuk. Nem voltak órák. Nem számított a távolság. Ha több volna az év, a föld…[3] A bolygó fordult egyet a napsütés és a nagy sötét között; a tél és nyár szelei finom, halvány pollenszemeket fújtak át a csendes tengerek felett.

A Gum sok expedíció, év és fényév után tért vissza a helyre, amelyet évszázadokkal korábban Smeming Kikötőnek hívtak. Még mindig voltak ott emberek, akik (hitetlenkedve) fogadták a csapat jelentéseit, és feljegyezték a veszteségeit: a biológus Harfex szörnyethalt a félelemtől, a szenzor Osden pedig hátramaradt telepesként.

Roboz Gábor fordítása

BUFFALO LÁNYAI, GYERTEK KI

I

– Az égből estél le – jelentette ki a prérifarkas.

A gyerek még mindig az oldalán hevert, összekuporodva, a hátát a sziklafalnak szorítva. Fél szemmel leste a prérifarkast; a másik szemét az arca alá csúsztatott kezével takarta el.

– A sziklapárkány felett megperzselődött az ég, onnan estél le – ismételte a prérifarkas türelmesen, mintha a dolog már nem is lenne újdonság. – Megsérültél?

Nem sérült meg. Mr. Michaelsszel volt a gépen, a hajtómű olyan hangosan dübörgött, hogy még akkor sem értette Mr. Michaels szavát, ha amaz kiabált, és amikor a szél meg-megrángatta a szárnyakat, a gyomra felkavarodott, de ez mind rendben volt. Canyonville-be tartottak. Repülővel.

Újra odanézett. A prérifarkas ugyanott ült. Éppen ásított. Nagyra nőtt példány volt, erős és egészséges, a bundája tömött, ezüstös; ferde vágású, sárga szeme alatt olyan tisztán látszott a könnyek fekete nyoma, mint egy házimacskának.

A kislány lassan, jobb kezét még mindig a jobb szemére szorítva felült.

– Elveszett a szemed? – kérdezte a prérifarkas kíváncsian.

– Nem tudom – felelte a gyerek, aztán reszketegen levegőt vett és megborzongott. – Fázom.

– Segítek megkeresni – ajánlkozott a prérifarkas. – Na gyere! Ha mozogsz, nem fogsz vacogni. Fenn van a nap.

A semmibe zuhanó tájra hideg, magányos fény terült. Ameddig a szem ellátott, csak üröm és más gonosz bokrok nőttek. A prérifarkas ide-oda topogott, katángcserjék és perjecsomók között szimatolt, a mancsával megpiszkált egy követ.

– Te nem is keresed? – kérdezte váratlanul. Felhagyott a kutatással és leült. – Régen volt egy trükköm, felhajítottam a szemem egy fa tetejére, és onnan láttam mindent, amikor pedig füttyentettem, a szemem szépen visszarepült a helyére. De az az átkozott kékszajkó elvitte, és hiába fütyültem, nem jött vissza. Kénytelen voltam fenyőgyantát tömni a helyére, hogy lássak valamit. Te is megpróbálhatnád. De ha van egy szemed, amivel látsz, minek is kettő? Jössz, vagy itt maradsz meghalni?

A gyerek borzongva összekuporodott.

– Hát, ha akarsz, gyere. – A prérifarkas újra ásított, belerágott a bundájába egy bolha után, aztán felállt, megfordult és elkocogott a ritkásan növő üröm és katáng között, le a hosszú lejtőn, amely az alacsony bokrok elnyúló árnyéka alatt a messzire terpeszkedő síkságba olvadt. Vékony, szürkés-sárgás alakját nehéz volt szemmel követni; hamarosan eltűnt a gyerek elől.

A gyerek talpra kecmergett, és szó nélkül – bár gondolatban egyre ismételgette, várj, kérlek, várj – bicegve a prérifarkas után indult. Egyáltalán nem látta már. A kezét nem vette le a jobb szemgödre fölül. A bal szeme egymagában nem mutatta meg a dolgok távolságát, a világ egy széles, lapos képpé vált. És a kép közepén hirtelen leült a prérifarkas: visszanézett rá, a szája elnyílt, a szeme hunyorított. Vigyorgott. A gyerek biztosabban kezdett lépdelni, és mintha a feje sem lüktetett volna annyira, bár a sűrű, fekete fájdalom megmaradt. Már majdnem odaért a prérifarkashoz, amikor az megint elügetett. A lány ezúttal felkiáltott.

– Kérlek, várj!

– Rendben! – válaszolta a prérifarkas, de nem állt meg. A gyerek követte, belegyalogolva a lapos képbe, lépésről lépésre tapasztalva meg a mélységét.

Akárhová tette a lábát, akármilyen bokrok kerültek elé, minden másmilyen volt és minden ugyanolyan. A prérifarkas nyomában kijutott a sziklaperem árnyékából. Az alacsonyan járó nap elvakította egyetlen szemét; a fényes meleg azonnal beszívódott az izmaiba, a csontjaiba. A levegő, amely egész éjjel fojtogatta, most édessé, könnyen belélegezhetővé vált.

A bokrok maguk alá húzták az árnyékukat, és a nap már a lány hátára tűzött, amikor a prérifarkas nyomában egy vízmosás peremére ért. Rövid várakozás után a prérifarkas oldalazva leereszkedett az alámosott lejtőn, a gyerek pedig botorkálva követte. A fűzbokrok között, a széles, homokos mederben kis csermely folyt. Mindketten ittak a vízből.

A prérifarkas átkelt a vízen – nem úgy, mint a kutyák, rohanvást és fröcskölve, hanem macskamódra, óvatos, nesztelen léptekkel, a farkát alacsonyan tartva. A gyerek tétovázott; tudta, hogy a vizes cipő hólyagosra fogja dörzsölni a lábát, úgyhogy minél kevesebbszer lépett a patakba. A jobb karja sajgott, túl régóta tartotta a szeméhez emelve a kezét.

– Be kell kötni – mondta a prérifarkasnak, aki oldalra biccentette a fejét, és nem felelt. Ehelyett előrenyújtotta mellső lábait, és a vizet figyelve lehevert: egyszerre pihent és őrködött. A gyerek tőle néhány lépésnyire lehuppant a forró homokra, és megpróbálta elvenni az arcától a kezét. A megszáradt vér a szemére tapasztotta. A gyerek megnyikkant, amikor elvált a bőr a bőrtől; a nyilallás csak egy pillanatig tartott, de megijesztette. A prérifarkas odalépett, és hosszú orrával megbökte az arcát. Erős, csípős szaga megtöltötte a gyerek orrát. A prérifarkas nyalogatni kezdte a rémes, fájdalmas vakságot; addig tisztogatta hajlékony, ügyes, erős, nedves nyelvével, amíg a gyerek fel nem sírt megkönnyebbülésében. A fejét a sárgás-szürke állat oldalára hajtotta; akkor látta meg a fehéres hasszőrzetben sorakozó kemény csecsbimbókat. Átkarolta a nőstény prérifarkast, és simogatni kezdte durva szálú bundáját a hátán és az oldalán.

– Na jó – mondta végül a prérifarkas –, menjünk!

Azzal hátra sem nézve nekiindult ismét. A gyerek feltápászkodott és követte.

– Hová megyünk? – kérdezte.

– Végig a patak mentén – felelte a prérifarkas, és kocogott tovább, végig a patak mentén.

Bizonyára álomba merült, amíg gyalogolt, mert egyszerre mintha felébredt volna, pedig még mindig gyalogolt, csak közben máshová kerültek. Nem bírta volna megmondani, miből látja, hogy ez más hely. Még mindig a patakot követték, bár a vízmosás partja eddigre szinte teljesen ellaposodott, és továbbra is csak a láthatárig nyúló bozót vette őket körül. A szeme – az ép szeme – pihentnek érződött. A másik még mindig fájt, de már nem olyan élesen, és különben sem volt sok értelme rágódni rajta. De hová lett a prérifarkas?

Megtorpant. A hideg semmi, amelybe a repülő zuhant, újra megnyílt alatta, ő pedig belehullott. Állt és zuhant. Halk, nyüszítő hang szakadt ki belőle.

– Itt vagyok!

A gyerek megfordult.

Egy prérifarkast látott, amely egy félig kiszáradt varjútetemet marcangolt; fekete ínyére és keskeny állkapcsába tollak ragadtak.

Egy rézbőrű asszonyt látott, aki egy tűzrakás mellett térdelt, és valamit szórt egy kövek közé támasztott, kúp alakú fazékba. Hallotta, hogy a fazékban forr a víz, bár a tűz mellett állt. A nő haja szürkéssárga volt, egy darab zsinórral kötötte hátra. Nem viselt lábbelit; felfelé néző talpa sötét volt és alighanem kemény is, mint a cipőtalp, de szépen ívelt, a lábujjai pedig apró gyöngyökként sorakoztak. Kék farmert viselt és egy öreg, fehér blúzt. Felnézett a lányra.

– Gyere, egyél a varjúból!

A gyerek lassan odament a nőhöz, a tűz mellé, és leguggolt. Már nem zuhant; szinte súlytalan volt és üres, a nyelve, mint egy fadarab a szájában.

Prérifarkas ráfújt a fazék, vagy kosár, vagy akármi is volt az, tartalmára, aztán két ujjal belekotort. Azonnal ki is rántotta a kezét, és kiabálva rázogatni kezdte.

– Aú! A fenébe! Miért is nincs kanalam?

Letört egy száraz gallyat az egyik ürömbokorról, belemártotta a fazékba, és lenyalta.

– Ó, remek – állapította meg. – Gyere!

A gyerek egy kicsit közelebb mászott, ő is letört egy gallyat, és megmártotta. Csomós, rózsaszínes masszát emelt ki vele. Lenyalta a gallyról: mesésen finom volt.

– Mi ez? – kérdezte, miután jó párszor megmártotta és lenyalta a gallyat.

– Étel – felelte Prérifarkas. – Szárított lazac felfőzve. Már ki is hűlt. – Újra két ujjal nyúlt a fazékba, és egy jó csomó pépet kanalazott ki, majd ügyesen lenyalta. Amikor a gyerek is megpróbálta, nyakig összekente magát a masszával. Mint az evőpálcika használatát, ezt is gyakorolni kellett – úgyhogy gyakorolta. Felváltva kanalaztak a fazékból, amíg nem maradt benne semmi, csak három kő. A gyerek nem kérdezte meg, mit keresnek a kövek a fazékban. Azokat is tisztára nyalták. Prérifarkas a fazekat is kinyalta, aztán elöblítette a patakban, és a fejére tette. Pont illett rá, mint egy kulikalap. Végül lehúzta a farmerját.

– Pisiljük le a tüzet! – rikkantotta, és meg is tette, széles terpeszben a parázs fölé állva. – Óóó, ha gőz csap a lábam közé!

A gyerek zavarba jött, mert azt hitte, neki is utánoznia kellene, de nem akarta, úgyhogy nem is tette meg. Prérifarkas nadrág nélkül táncolta körbe a kioltott tüzet, ki-kirúgott hosszú, vékony lábával, és énekelt.

– Buffalo lányai, hív az éj, gyertek, hív az éj, gyertek, hív az éj, Buffalo lányai, hív az éj, táncoljunk a holdfénynél!

Aztán visszavette a nadrágját. A gyerek a patakpartról vett homokkal temette be a maradék parazsat, nagy komolyan meg is púpozta, mert jól akarta csinálni. Prérifarkas figyelte.

– Te is az vagy? – kérdezte. – Buffalo lánya? És hol a többi részed?

– A többi részem? – A gyerek riadtan végignézett saját magán.

– Hát a családod.

– Ó! Hát, anyu elvitte Bobbie-t, ő a kisöcsém, Norm bácsikámmal együtt. Nem igazi bácsikám, vagy valami. De mivel Mr. Michaels úgyis oda indult, azt mondta, elvisz Canyonville-be, az igazi apámhoz. Linda, tudod, a mostohaanyám, úgyis mondta, hogy a nyárra nem bánja, ha már egyszer ott leszek, aztán majd meglátjuk. De a gép…

Csend lett. A gyerek arca sötétvörösre, majd hamuszürkére váltott. Prérifarkas lenyűgözve nézte.

– Ó – bökte ki a gyerek. – Ó, ó… Mr. Michaels… ő biztosan… csak nem…?

– Gyerünk! – szakította félbe Prérifarkas, és nekiindult.

– Vissza kellene mennem! – sírta a gyerek.

– Minek? – tudakolta Prérifarkas; megállt, visszanézett rá, aztán még gyorsabban kezdett gyalogolni. – Gyerünk, Lány! – Úgy mondta ki a szót, mintha egy név lenne; talán így hangzott a lány igazi neve, Myra, prérifarkas-nyelven. A gyereket megrohanta a zavarodottság és a kétségbeesés.

– Hová megyünk? – kérdezte, de azért elindult ő is. – Hol vagyunk?

– Ez az én országom – felelte Prérifarkas méltóságteljesen, és lassan körbeintett a láthatár mentén. – Én teremtettem. Minden istenverte ürömbokrával együtt.

És mentek tovább. Prérifarkas nem sietett, kissé még csoszogott is, mégis gyorsan haladt. A lánynak igyekeznie kellett, le ne maradjon. Az árnyékok lassan ismét előbújtak a bokrok és kövek alól. Ők ketten elfordultak a pataktól, felkapaszkodtak egy hosszú, enyhe, egyenetlen emelkedőn, amely egy égnek támaszkodó sziklaperemben végződött. Sötét fák álltak a lejtőn, egy itt, egy meg amott, messzebb; az emberek ezt borókásnak nevezték, sivatagi fenyvesnek, ahol több a sivatag, mint a fa. Valahányszor elhagytak egy borókát, a gyerek orrába csapott a jellegzetes szag – a többiek az iskolában macskapisiszagnak hívták, de ő szerette. Most mintha egyenesen a fejébe szállt volna, hogy felébressze. Letépett egy bogyót, és a szájában forgatta, de egy idő után kiköpte. A fájdalom nagy, sötét hullámokban tért vissza, meg-megbotlott tőle; végül azt vette észre, hogy a földön ül, és amikor megpróbált felkelni, a lába remegett, nem engedelmeskedett. Bután érezte magát, ugyanakkor nagyon félt. Újra sírni kezdett.

– Itthon vagyunk! – kiáltott vissza Prérifarkas valahonnan feljebbről.

A gyerek felnézett ép, könnyes szemével, és ürömbozótot látott, borókát, katángot, sziklaperemet. Valahol messze, a száraz alkonyatban egy prérifarkas vakkantott.

A sziklaperemen egy kis falu állt: festetlen deszkaházak, vagy inkább viskók sora. Újra meghallotta Prérifarkas hangját.

– Gyere, kölyök! Gyere, Lány! Hazaértünk!

Nem bírt felállni. Megpróbált négykézláb felmászni a sziklaperem alatti házakhoz vezető hosszú emelkedőn. Még messze volt, amikor elé jöttek a többiek. Először azt hitte, mind gyerekek, de aztán rájött, hogy a legtöbbjük felnőtt, csak nagyon kis termetű, zömök, kövér, csak a kezük és a lábuk volt szép, kecses. Ragyogott a szemük. Néhány asszony addig noszogatta és dicsérgette, amíg talpra állt és továbbment. Már nincs messze. Nagyon ügyes vagy.

A késő alkonyatban sárgán ragyogtak a viskók ajtónyílásai; meleg fénypászmák szöktek ki a deszkák betömetlen résein is. Fafüst édes illata érződött a mozdulatlan levegőben. Az alacsony emberek szünet nélkül, halkan beszéltek és nevettek.

– Hol szálljon meg?

– Vidd be Vörösbegyhez, ők már mind alszanak!

– Ó, nálunk is ellakhat!

– Hol van Prérifarkas? – kérdezte a gyerek rekedten.

– Elment vadászni – felelték az alacsony emberek.

– Valaki új érkezett? – kérdezte egy mélyebb hang.

– Igen, új jövevény – vágta rá az egyik alacsony ember.

A mély hangú férfi kiemelkedett a többiek közül: magas volt, széles vállú, erős kezű; nagy feje rövid nyakon ült. Az alacsony emberek tisztelettudóan kitértek az útjából. Ő is óvatosan, vigyázva lépdelt köztük. Lenézett a gyerekre – lenyűgöző volt a szeme. Amikor pislogott, úgy tűnt, mintha valaki elhúzta volna a kezét a gyertyaláng előtt.

– Csak egy bagolyfióka – jelentette ki. – Hogyan engedhetted meg, hogy elvegyék a szemedet, új fióka?

– Én csak… repültünk, és…

– Túl fiatal vagy még a repüléshez – jelentette ki a nagy ember kedves, mély hangján. – Ki hozott ide?

– Prérifarkas.

– Prérifarkassal érkezett, Ifjú Bagoly – erősítette meg az alacsonyak egyike.

– Akkor talán Prérifarkas házában kellene aludnia ma éjjel – mondta a nagy ember.

– Ott csak csontok vannak, meg magány – ellenkezett egy csíkos inget viselő alacsony, kerekded arcú nő. – Hozzánk jöhet.

Úgy tűnt, ez eldöntötte a kérdést. A kerek arcú asszony megveregette a gyerek karját, aztán magával vitte a kunyhókon és viskókon túl egy alacsony, ablaktalan házhoz. Az ajtó olyan kicsi volt, hogy még a gyereknek is meg kellett hajolnia, hogy beférjen. Sokan lettek; jó páran már korábban bent voltak, mások a kerek arcú asszony mögött nyomakodtak be. A sarkokban álló egyszerű bölcsőkben kisbabák aludtak, a kályhában barátságos tűz égett, és kellemes, pirított szezámmagra emlékeztető illat töltötte be a levegőt. A gyerek kapott ennivalót, evett is egy kicsit, de szédelgett, és a jobb szemét uraló sötétség át-átterjedt a bal oldalra is, úgyhogy egy darabig nem is látott semmit. Senki nem kérdezte meg a nevét vagy mondta meg a sajátját, de hallotta, hogy a gyerekek Mókusnak szólítják a kerek arcú nőt. Végül összeszedte a bátorságát, és megszólalt.

– Mókus néni, lefekhetnék valahova?

– Hát persze, gyere! – felelte Mókus egyik lánya, azzal bevitte a gyereket egy hátsó helyiségbe, amely csak részben volt elválasztva a zsúfolt nagyszobától, de sötét volt és üres. – Ide! – A falakon mintha mély polcok sorakoztak volna, de matracok meg takarók voltak rajtuk. – Mássz be! – mondta neki Mókus lánya, és ő is megveregette a karját, ugyanolyan megnyugtatóan, mint az anyja. A gyerek bemászott az egyik polcra, és magára húzta a takarót. Amikor letette a fejét, még eszébe jutott, hogy nem mosta meg a fogát.

II

Aludt, felébredt, megint aludt. Mókus hálószobájában mindig ugyanolyan félhomályos, kissé állott szagú meleg volt, akár éjjel, akár nappal. Az emberek bementek, aludtak, felkeltek és kimentek, akár nappal, akár éjjel. A gyerek szundikált, aludt, néha felkelt, hogy igyon a nagyszoba vödrébe állított merítőből, aztán megint aludt és szundikált.

A polc-ágyon ült, a lábát lógázta. Már nem érezte magát betegnek, de álmos volt és gyenge. Beletúrt a farmerja zsebébe. A bal oldalon egy zsebfésűt és egy rágógumipapírt talált, a jobb oldalon két dollárbankjegyet, egy negyeddollárost meg egy tízcentest.

Mókus lépett be, egy másik, nagyon csinos, sötét szemű, telt asszony társaságában.

– Hát felébredtél a táncra! – köszöntötte Mókus, ránevetett, aztán leült mellé, és átkarolta.

– Szajkó táncolni fog neked – tette hozzá a sötét szemű. – Attól majd helyrejössz. Gyere, készüljünk fel!

A sziklapárkány alatt forrás fakadt, a vize egy kis, iszapos, nádas tavacskába folyt. Egy rajnyi gyerek játszott a tóban, zajosan fröcskölve, de amikor meglátták a kislányt és a két asszonyt közeledni, mind elszaladtak. A víz felszíne meleg volt, a lábszárukon és lábfejükön azonban hűvös. Mindannyian levetkőztek, és a halk szavú, nevető asszonyok – kerek hasuk, mellük, széles csípőjük és fenekük melegen csillogott a késő délutáni napfényben – lelocsolták a gyereket, megmosták és megsimogatták karját-lábát, a kezét és a haját, végtelenül finom érintésekkel tisztogatták meg az arcát a jobb járomcsontja és a szemöldöke között, megcsodálták, ledörgölték, leöblítették, kiloccsantották a szárazra, megtörölték, egymást is megtörölték, felöltöztek és felöltöztették, befonták a haját, befonták egymás haját, tollakat tűztek a fonatok végébe, újra megcsodálták őt és egymást, aztán visszavitték a kicsi, szedett-vedett falucskába, egy afféle játszótérre, vagy poros parkolóba, a házak közé. Utcák nem voltak, csak ösvények és por; pázsitok vagy kertek sem, csak ürömbokrok és por. Már jó néhányan összegyűltek ott, csoportokban vagy egyesével sétálgattak a nyitott téren. Mind kiöltöztek, színes ingeket viseltek, nyomott mintás ruhákat, gyöngysorokat, fülbevalókat.

– Üdv, Mókus, Fehérláb! – üdvözölték az asszonyokat.

Egy férfi jött eléjük – új farmert viselt, tiszta, fakókék munkásinget és ragyogóan élénkkék pamutbársony mellényt. Nagyon jóképű volt, feszült és fontoskodó.

– Nos, rendben, Lány! – jelentette ki harsány, éles hangon, ami riasztó volt a halk szavú társaság közepén. – Ma este helyrehozzuk ezt a te szemedet! Te csak ülj le ide, és cseppet se aggódj!

Megfogta a gyerek csuklóját – parancsoló, nyers modora ellenére az érintése gyengéd volt –, és odavezette egy darab szőtteshez, amely a nyitott tér közepe táján várakozott a porban. Oda leültette a gyereket, és meghagyta neki, hogy ne mocorogjon. A gyerek nagyon ostobán érezte magát, de hamarosan már nem feszengett amiatt, hogy mindenki őt nézi, mert az emberek legfeljebb csak rá-rápillantottak, Mókus, Fehérláb meg a családjuk pedig biztatón rá-rákacsintott. Szajkó időnként odasietett hozzá, és mondott valami olyasmit, hogy „Olyan lesz, mint újkorában!”, aztán továbbszaladt, hosszú, kék karját lengetve, kiabálva rendezkedett.

A dombon ekkor egy vékony, laza tartású, rézbőrű alak sétált fel a nyitott térre. A gyerek majdnem felugrott, de eszébe jutott, hogy nyugton kell maradnia, és nyugton is maradt, még szólni is halkan szólt:

– Prérifarkas! Prérifarkas!

Prérifarkas odaügetett hozzá, és ránevetett, aztán megállt előtte, és lenézett rá.

– Ne hagyd, hogy az a Szajkó elcsessze, Lány – mondta, és továbbsietett. A gyerek vágyódón nézett utána.

Az emberek közben letelepedtek a nyitott tér egyik oldalán. Egyenetlen félkörük mindkétfelől egyre növekedett, amíg végül már majdnem teljes körré alakult a lány körül, tíz-tizenöt lépésnyire. Mind olyan ruhákat viseltek, amiket a gyerek általában látni szokott az embereken: farmert, farmerdzsekit, inget, mellényt, vászonruhát, de mind mezítláb voltak, és a gyerek azt gondolta, ők sokkal szebbek, mint az ő ismerősei, és mind a maga egyedi módján szebb, mintha egyenesen ők találták volna ki a szépséget. Néhányan azonban nagyon különösek is voltak: vékony, feketén csillogó alakok, a hangjuk nem több suttogásnál, egy hosszú lábú asszony ékkőre emlékeztető szemmel. A nagydarab férfi, akit Ifjú Bagolynak neveztek, szintén megérkezett; álmos volt és méltóságteljes, akár McCown bíró, aki huszonnégyezer hektáros farmot birtokol. Egy nő kísérte, a gyerek a testvérének vélte, mert neki is, mint Ifjú Bagolynak, kampós orra és széles, erős keze volt, azonban vékony alkatú, sötét bőrű, vad szeme tébolyultan csillogott. Sárga szempár volt, de kerek, nem hosszúkás és vágott, mint Prérifarkasé. Prérifarkas is ott ült és ásítozott, unottan vakargatta a hóna alját.

Ekkor valaki más lépett be a körbe: egy férfi, aki mindössze valamiféle kiltet viselt, meg egy kabátot, amelyre rombuszokat festettek vagy gyöngyökből varrták ki őket. A kezében tökcsörgőt fogott, olyan gyorsan rázta, hogy szinte összemosódtak a zördülések, és a saját ritmusára táncolt. Teste, karja-lába zömök volt, de hajlékony, a mozdulatai lágyak, folyékonyak. A gyerek le sem vette a szemét róla, amikor eltáncolt előtte, körülötte, újra előtte. A csörgője már szinte szemmel követhetetlen gyorsasággal pergett, a másik kezében pedig valami vékony, hegyes tárgy jelent meg. A körben ülők dalba fogtak, néhány rövid, dallamtalan szótagot ismételgettek halkan a csörgő ritmusára. Izgalmas volt és unalmas, különös és ismerős. A Csörgő egyre közelebb táncolt a gyerekhez, ki-kilépett felé. A lány először összerezzent, mert megijesztette a hirtelen mozdulat és a Csörgő hideg, lapos arca, keskeny szeme, de utána már nyugton maradt, mert tudta, hogy ez a dolga. A tánc folytatódott, az éneklés folytatódott, amíg az unalma át nem változott egyfajta végtelen lebegéssé.

Ekkor Szajkó toppant a körbe, és megállt a gyerek mellett. Ő nem tudott énekelni, de erős, éles hangján rikoltozni kezdett: „Hej! Hej! Hej! Hej!”, és a körben ülők mind egyszerre válaszoltak. A sziklapárkány ritmusra verte vissza a hangjukat. Szajkó az egyik kezében egy botot fogott, amelyre mintha egy labdát erősítettek volna, a másikban valami üveggolyóra emlékeztető dolgot. A bot egy pipának bizonyult: beleszívott, és a négy égtáj felé fújta ki a füstöt, aztán az égbe és a földre is, végül az üveggolyóra, mindig ugyanakkora pöffentésekkel. A csörgő hirtelen elhallgatott. Néhány lélegzetvételnyi ideig minden elnémult. Szajkó leguggolt, áthatón a gyerek arcába nézett, a fejét oldalra hajtotta – aztán motyogott valamit, követve a csörgő és az ének ritmusát; időközben újra rákezdtek, hangosabban, mint azelőtt. Szajkó előrenyúlt, megérintette a gyerek jobb szemét, ott, ahol a fájdalom fekete középpontja lüktetett. A lány összerezzent, de elviselte. Szajkó nem volt gyengéd. A gyerek látta kezében az üveggolyót, tompa sárga volt, mint a méhviasz. Behunyta látó szemét, és összeszorította a fogát.