M Ö R K  L E O N Ó R A

Szentjánosfű

A SZERZŐTŐL
A JAFFA KIADÓ GONDOZÁSÁBAN
MEGJELENT:

Az utolérhetetlen M. Yorke

A Hellinger-Madonna

Holdfény szonáta

Lány igazgyöngyökkel

A papagájos ablak

A porcelánlány

Ködkirálynő

A herceg és a lányka

Törött tulipánok

Asszonyom, édes úrnőm

Copyright © Mörk Leonóra, 2023

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv SOMOGYI PÉTER

Tipográfia SOMOGYI DOMINIKA

Felelős szerkesztő HESSKY ESZTER

Felelős kiadó RADOS RICHÁRD

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-839-6

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Tartalom

1634. június,
Vlieland szigete, Hollandia

A bibliai idézetek forrásai

A szerelmet sem megvenni,
sem eladni nem lehet
– az ára egyedül a szerelem.

JACOB CATS EMBLÉMÁSKÖNYVE
(SPIEGEL VAN DEN OUDEN ENDE NIEUWEN TIJDT – RÉGI ÉS ÚJ IDŐK TÜKRE, 1632)

1634. június,

Vlieland szigete, Hollandia

1.

Azon a nyáron annyi orbáncfű nyílt a szigeten, mintha aranyszínű szőnyeget terítettek volna ki a domboldalon. Aelke a szoknyáját összefogva lépkedett egyre feljebb az élénksárga virágok között, nehogy összetörje a szirmukat, és a levük piros foltokat hagyjon a ruháján. Fehérbe öltözött, mert Grietje szerint ezen a napon, pontosabban ezen az éjszakán fehéret kell viselni, és ő hitt neki. A barátnőjének már a dédszülei is itt laktak, sokkal jobban kiismerte magát a helyi szokásokban, mint ő, az Amszterdamból ideszakadt, tájékozatlan városi lány.

Esteledett, de a nap még magasan járt az égen, mintha tudná, hogy másnaptól rövidülni kezd a pályája, és most vonakodna elindulni lefelé. Idefent a fák már hosszú árnyékot vetettek, a háta mögött azonban, a szárazföld felé eső parton, ahol a falusiak vidáman kiáltozva készülődtek a nyári napforduló, a midzomernacht megünneplésére, szürkéskéken ragyogott a napfényben a tenger.

Aelke megállt a dombtetőn és az arcát a nap felé fordította, hogy minden porcikája átmelegedjen. Amióta itt élt a szigeten, megtanulta, hogy az időjárással fölösleges hadakozni, úgysem lehet változtatni rajta. Ha esett az eső, márpedig gyakran esett, az arcába húzta a kapucniját; ha fújt a szél, szorosabban csavarta maga köré a köpenyét; ha vihar zúgott végig a tengeren, vad hullámokkal csapkodva a partot és hajóroncsokkal szórva tele az öböl vizét, bezárta a palettákat és közelebb ült a tűzhöz.

A legsivárabb hónapokat, ősztől tavaszig, kint töltötték a szárazföldön, a nagynénjéék leeuwaardeni házában, amit soha nem tartott igazán az otthonának. Bezárva a városba, a keskeny homlokzatú, magas épületek, a téglával kirakott utcák, a szűk csatornák közé, úgy érezte magát, mint tengelic a kalitkában. Türelmetlenül várta, márciusban mikor érkezik meg végre a hír, hogy megtalálták az első bíbictojást, ami Frízföldön a tavasz kezdetét jelentette, számára pedig a szabadságot.

Miután a bíbicek szorgosan nekiláttak tojást rakni, hamarosan vissza lehetett költözni a szigetre, majd kisvártatva eljött a nyár, és vele együtt mindaz, ami a szívét örömmel töltötte el. Szerette a kivirágzó almafákat, az udvarház kapuja köré csavarodó futórózsát, a liláskék hortenziákat a kertben, a dűnék forró homokját a talpa alatt, a Watt-tenger langyos, sekély tócsáit, a homokpadokon napozó fókákat, a végtelennek tűnő nappalokat és a csillagfényes, kurta éjszakákat.

Mint amilyen ez a mai éjjel is lesz, gondolta érthetetlen nyugtalansággal a szívében. Ez az ok nélküli feszültség űzte ki a házból, fel a sziget legmagasabb pontjára, minél távolabb a tengerparton gyülekező tömegtől.

Óvatosan letépett egyet az ötszirmú virágok közül, az orrához emelte, és elmosolyodott, amikor megérezte kellemes citromillatát. A gazdasszonyuk, Jantina szerint a tengernyi orbáncfű jó jel, elvégre Szent János virága közismerten védelmet nyújt az ártó szellemek és a boszorkányok ellen. A babonás gazdasszony lépten-nyomon az ördög mesterkedését vélte felfedezni. A feldőlt sótartóban, az elejtett késben, az aljával felfelé az asztalra került kenyérben ugyanúgy a balszerencse előjelét látta, ahogyan a közelgő halál intését az összetört tükörben, a szomszéd szobából áthallatszó óraketyegésben vagy az egyszerre meggyújtott három gyertyában.

Jantina szemében egyformán baljós jelentést hordozó ómen volt az ellobbanó gyertyaláng, a kutyavonítás, a varjúkárogás, a kakaskukorékolás vagy a kuvik hátborzongató huhogása éjszaka, ezért védekezésként teletömte a házat gyógyfüvekkel. Közben elmagyarázta bárkinek, aki hajlandó volt meghallgatni, hogy a Szent Iván éjszakáján margarétából, pipacsból, vérfűből és kék búzavirágból kötött koszorú a párna alá téve nyugodt álmot hoz és szerencsét a szerelemben, a kapu fölé akasztva elhárítja a villámcsapásokat, az istállóban megóvja az állatokat a kórságoktól, leforrázva, teaként pedig kiűzi az emberekből a lelküket gyötrő démonokat.

Aelke ezeken a hiedelmeken csak nevetett.

– Jantina, ez butaság! – tiltakozott, amikor előző nyáron rajtakapta a hálószobájában a gazdasszonyt, amint az éppen a párnája alá akarta csempészni a szentivánéji koszorút.

– A virágok senkit nem bántanak – egyenesedett fel az asszony, elsimítva az ágytakarót. – A szegény embernek meg egyebe sincs, mint a babonái. Kívánom a kisasszonynak, soha ne tudja meg, milyen érzés, amikor csak ez ad reményt, mert már Istennek is hiába könyörög!

A koszorú végül maradt, hiszen a lány nem akarta megbántani Jantinát, meg különben is tetszettek neki a tarka virágok. Ezzel szemben az ördögűzésnek semmi szükségét nem érezte. Fiatal volt, egészséges, szép és jómódú, nem nyomasztották aggodalmak, sem fájdalmas emlékek. Úgy élt bele a világba, mint odakint az udvarház almáskertjében a vörösbegyek, nem törve a fejét a holnapon, szabadon, gondtalanul és tökéletesen boldogan. Mi köze neki a gonoszhoz? Hol árthat az neki?

Igaz, a szüleit még gyerekkorában elveszítette, amikor egy viharban felborult a komp, amin a Heslinga házaspár is utazott, és a többiekkel együtt ők is belevesztek a Hollands Diep vizébe. Maga Aelke csak azért maradt életben, mert akkor is épp Jacoba néniéknél vendégeskedett, ahogyan minden nyáron, valahányszor a meleg miatt a városban elviselhetetlenné vált a csatornák bűze. Akkoriban még a nagybátyja, de Vries úr is élt. A szerencsétlenség azonban olyan régen történt, hogy a szülei képe mostanra egészen elhalványult benne, meg kellett keresnie a földszinti szalonban függő portréjukat, ha pontosan fel akarta idézni az arcukat. A nagynénje nevelte fel, őt úgy szerette, mintha az édesanyja volna.

Tudta, látta, hogy létezik másfajta élet, például Franeker városának diákoktól nyüzsgő utcáin, ahová az unokabátyja, Simon járt egyetemre. Vagy Leeuwarden elegáns, oromzatos házai között, ahonnan az édesanyja családja származott. Vagy Amszterdamban, ahol ő is született, és ahol a Damrakon az édesapja vezetett jól jövedelmező nyomdát és könyvkiadót. Ismerte a tizenegy fríz várost, az utóbbi időben a néni pláne sűrűbben hordta társaságba, mert rájött, hogy Vlielandon nehezen fog hozzá illő férjet találni.

Aelke ilyenkor engedelmesen ment, selyemruhába bújt, hagyta, hogy a szobalány feltornyozza a haját és legyezőt adjon a kezébe, mosolygott, táncolt, vacsorázott, mégis alig várta, hogy visszaköltözhessenek a szigetre, és újra körülölelje a régi ház csendje. Nem zavarta, hogy az Isten háta mögött élnek, ahová csak hosszú és egyáltalán nem veszélytelen hajóúttal lehet átjutni Harlingen kikötőjéből, október végétől áprilisig meg jóformán sehogyan sem. Boldog volt a maga nyugalmas kis világában, nem vágyott zajra, nyüzsgésre, izgalomra, élményekre, új arcokra.

Legalábbis eddig nem.

Az erdő szélén elfordulhatott volna balra, ahol nem messze, egy tisztás közepén kis tó rejtőzött. Ha ott leült a fűbe a fák között, ahol nem érte utol a szél, és figyelte a sötétzöld vízen úszó tavirózsákat, közöttük a felhők lebegő tükörképét, a nádas szélén mozdulatlan szoborként egyensúlyozó szürke gémet, teljesen elfelejtkezett az idő múlásáról. De most nem kanyarodott le a tóhoz, hanem megállt, nekitámaszkodott egy nyírfa fekete-fehér mintás törzsének, és a ruhájából előhúzott egy kis vászonkendőt. Körülnézett, majd megnyugodva, hogy nem jár arra senki, széthajtogatta és a szája szélét rágcsálva nézegetni kezdte a fehér anyagon szétterjedt vörös foltot. Szabálytalan alakja egy borzas hajú figurára emlékeztetett, aki valamiféle hosszú botot tart a kezében.

– Gályarab lesz a férjed! És amivel hadonászik, az az evezője! – vihogott Grietje, akinek a javaslatára kipróbálták az orbáncfüves jóslást. Annyiból állt az egész, hogy a sárga virágfejek közül egyet bele kellett hajtogatni a kendőbe, óvatosan összenyomni, aztán szétnyitni és megnézni, milyen jövőt, legfőképp milyen jövendőbelit ígér a kifolyt lé rajzolta minta.

– Haha, nagyon vicces! És a tiéd vajon kicsoda? – vágott vissza Aelke, szemügyre véve a másik lány kendőjét, amin kerek piros folt terpeszkedett szanaszét ágazó, vékony csíkokkal, a tetején egy kisebb pöttyel. A de Vries birtok, Rijsbergen kertjében álltak, a gyógynövényágyásnál, ahol a levendula, a rozmaring, a kakukkfű meg az izsóp mellett Szent Iván napjára ugyanúgy kivirágzott az orbáncfű, mint odakint a domboldalban. – Esetleg egy pók? Vagy egy török basa, nagy a hasa? Az mennyivel jobb?

Grietje vállat vont, és visszagyömöszölte a kendőt a köténye zsebébe.

– Egy biztos: ha magad sem tudod, milyen férfira vágysz, akkor nehezen fogod megtalálni az igazit. De jó, legyen inkább katona, a kezében karddal. Az enyém meg mondjuk tehetős bognármester, kocsikerékkel? Vagy hajótulajdonos, akinek egy óriáspolip akadt a hálójába?

A két lány összenevetett, aztán a kendőket gondosan eltüntetve szem elől, visszasurrantak a házba. Jacoba de Vries jó protestáns volt, a gazdasszonyának ugyan elnézte az ártatlan babonákat, ha azonban szerelmi varázsláson kapja az unokahúgát meg a legkedvesebb szolgálóját, rosszallóan vonta volna össze szépen ívelt szemöldökét. Azt pedig egyikük sem szerette volna. Ha Rijsbergen egyébként melegszívű úrnője helytelenített valamit, olyan hidegen tudott nézni jégkék szemével, hogy az ember ereiben megfagyott a vér.

Ez még délelőtt történt, Grietje azóta hazament a faluba, West-Vlielandra a szüleihez meg a kisöccséhez azzal, hogy majd este találkoznak a tűznél. Az édesanyja bába volt, a huszonöt év alatti szigetlakók többsége az ő közreműködésével jött a világra. Az apja Vlieland egyetlen patikájának tulajdonosa, akihez egyforma bizalommal fordultak különféle bajaikkal a halászok, bálnavadászok, kötélverők, tengerészek, hajóskapitányok, ácsok, fuvarosok, pékek, kovácsok, asztalosok, molnárok, cipészek, fogadósok, csempészek és a falu előtti öbölben horgonyzó, kedvező szélre váró kereskedőhajók matrózai.

Gyerekkorában Aelke is szívesen időzött nála, beszívta az orvosságok fűszeres szagát, megkóstolta a gyümölcsös kekszet, amit külön engedéllyel árusíthatott a gyógyszerész. Tudta, hogy az ijesztő fekete köpönyeg és a csúcsos kalap valójában Dijkstra urat, Grietje barátságos apukáját rejti, aki olyan okos, hogy a polcokon sorakozó tengernyi üvegtégely mindegyikéről tudja, mit tartalmaz, és olyan erős, hogy mint a pelyhet, felemeli őt a plafonig, ő pedig meghintáztathatja az ott lógó kitömött krokodilt, a patikusmesterség hagyományos jelképét.

A patikatulajdonos lányaként Grietje sokkal biztatóbb jövőre számíthatott annál, mint hogy szolgáló legyen belőle. Kizárólag azért járt be segíteni a rijsbergeni udvarházba, hogy a jól vezetett háztartásban megtanulja mindazt, aminek idővel egy módosabb férfi feleségeként hasznát veheti. És azért, mert a környékbeliek többségéhez hasonlóan tisztelte és szerette Jacoba de Vriest.

A két lány azt követően barátkozott össze, hogy Aelkét a szülei halála után magához vették a nagynénjéék. A másik kislány idősebb volt nála egy évvel, kerek, piros kis arcából búzavirágkék szempár szemlélte rendíthetetlen derűvel a világot, és ha szaladt – márpedig akkoriban mindig szaladt –, két hosszú, szőke copf ugrándozott körülötte. Mostanra, jó tíz évvel későbbre a haja mézszínűre sötétedett, az alakja férfitekinteteket vonzóan kigömbölyödött, és bár az ok nélküli szaladgálásról időközben leszokott, a szeméből továbbra is ugyanaz az életöröm sugárzott.

Nélküle Aelke nagyon magányosan nőtt volna fel a vörös téglákból rakott tágas házban. Az unokabátyja iskolába járt, már nem lakott otthon, a házaspár másik három gyereke pedig mind csecsemőkorában meghalt. Őket a lány csak a Jacoba néni szobájában őrzött halotti portrékról ismerte: lehunyt szemmel, viaszszínű arccal, békésen feküdtek a ravatalukon, mint idő előtt az égbe visszaröppent angyalok, leterítve fehér szemfedéllel, csipkés kis főkötőjük körül rozmaringkoszorúval. A nagynénje minden áldott nap leporolta a képeket, ezt a feladatot soha nem bízta másra.

– Ilyenkor úgy érzem, mintha még mindig körülöttem lennének – magyarázta egyszer, látva unokahúga kérdő tekintetét. – Ők is a családunkhoz tartoznak, és így nem felejtjük el őket.

Aelke bólintott, mert az ismeretlen művész valóban úgy ábrázolta a kicsiket, mintha aludnának. Azon csak később töprengett el, milyen hatalma van egy festőnek: képes halhatatlanná tenni a modelljét, főleg ha nemcsak az arcvonásait örökíti meg, hanem a lelkét is. De azért mégis jobban örült volna, ha a szüleivel meg az unokatestvéreivel nem pusztán képeken találkozhat.

Néhány éve, a tizenkettedik születésnapjára az ő portréját is megrendelte a néni. A festő Groningenből érkezett, idősödő, szürke hajú férfi volt, olyan átható, világoskék tekintettel, mintha belátna a gondolatai mélyére. A kislányt kezdetben nyugtalanította ez a fürkésző szempár, aztán megértette, hogy a másik nem zavarba akarja hozni, egyszerűen a munkájához tartozik, hogy mélyebbre nézzen a felszínnél. Idővel annyira összebarátkoztak, hogy a festő még a mestersége kellékeivel is megismertette őt. Aelke áhítatosan ismételte utána a palettán sorakozó színek nevét, mint egy ismeretlen nyelv szavait: cinóber, ultramarin, rézrozsdazöld, okkersárga, csontfehér, elefántcsont-fekete. Kézbe vette a zergebőr fejű, hosszú festőbotot, amire a művész a csuklóját támasztotta, mialatt finom részleteket festett, óvatosan megsimogatta az ecsetek puha szőrét.

A férfit meghatotta a gyerek tágra nyílt szemű érdeklődése.

– A kisasszonynak tiszta a tekintete – fordult de Vries asszony felé, aki maga is kíváncsian figyelte, hogyan bontakozik ki a vásznon egyre élethűbben a törékeny alak. – Ezzel az arccal nem lehet hazudni.

Az asszony bólintott, aztán mintha nem is a másiknak válaszolna, csak magában állapítaná meg, halkan hozzáfűzte:

– Ami nem biztos, hogy mindig szerencsés.

A végeredmény valóban olyan kedves és megható festmény lett, hogy a néni díszhelyre tette, az ebédlő és a szalon felé vezető folyosóra, hadd csodálja meg mindenki, aki belép a házba. Aelke az évek során hozzászokott, hogy önmagával sétál szembe az ebédlőbe tartva, néha mégis eltűnődve állt meg a kép előtt. Hát ez lenne ő? Ez a kétségkívül bájos, de naiv kislány, akinek a groningeni művész ábrázolta?

Ilyenkor végigfuttatta tekintetét a fekete-fehér kockás márványpadlón álló gyereklány hegyes állán, magas arccsontján, széles bársonypánttal hátrafogott, világosszőke haján, virágmintás selyemruháján, drága csipkegallérján, aranyláncon lógó, festett legyezőjén és a jobb kezében tartott babán, akit ügyes kezek az angol Erzsébet királynő divatja szerint öltöztettek fel. Vajon ha ma ülne modellt neki, a festő ugyanilyennek látná? Megsejtené, hogy a vörös hajú, brokátruhás babát, Bessie-t a mai napig ott őrzi a szobájában? Talán ezért csúfolta ki Grietje, aki továbbra is a legjobb, az egyetlen barátnője? Mert most, tizenhét éves korában is azt hiszi róla, hogy még gyerek?

2.

Összehajtogatta a kendőt és elindult lefelé a dombról, a homokdűnék felé, amelyek mögött fáradhatatlanul hullámzott az Északi-tenger. Valójában azért sértődött meg a vérfüves jóslás miatt, mert a szíve mélyén nagyon is szerette volna tudni, ki lesz a jövendőbelije. Katona biztosan nem, akármit is mutasson az orbáncfű! A nagybátyja a fríz helytartó, Ernst Casimir gróf szolgálatában állt, mellette harcolva, a csatamezőn esett el 's-Hertogenbosch ostrománál, és Aelke nem kívánta magának azt a bánatot, amit a nagynénje szemében látott, amikor megérkezett a szomorú hír. Jacoba de Vries nagyon szerette a férjét, a halála után úgy cipelte magával a gyászt, mint súlyos, sötét köpenyt, amit nem lehet csak úgy levetni és beakasztani a szekrénybe. Azóta is egyedül élt, hiába kérte meg a kezét több előkelő fríz úr.

Korábban Aelke nem törte a fejét a férjhez menésen, egy ideje azonban megváltozott ő maga, és ezzel megváltozott a világ is körülötte. Finom, vékony csontjaira végre némi hús rakódott, hirtelen szűkké vált ruháit többé nem lehetett eléggé kiengedni, mindet le kellett cserélni, Jacoba néni mélységes megkönnyebbülésére, aki attól tartott, ilyen sovány lánynak nem akad majd udvarlója. Szürkéskék szemébe álmodozó kifejezés költözött, mintha folyton másutt járna gondolatban, és ahogy elkezdte feltűzve hordani egyenes szálú, fehérszőke haját, kiderült, a nyaka milyen hosszú és kecses.

Mindezt mások is észrevették, legutóbb például tavasszal Leeuwardenben, a bálon az a tiszt. Hogy is hívták, Franciscus? Nem, megvan, Wijbrandus de Wit. Hát az úgy bámult rá, mint birka az új kapura. Pedig már nem olyan fiatal, sőt, azt mondják, özvegyember, talán sosem látott még szőke lányt? Akad belőlük a Frízföldön egész hajórakománynyi!

Közben odaért a dűne aljához, kibújt a cipőjéből, és mezítláb indult el fölfelé a marramfűvel benőtt homokdombok közötti ösvényen. Meztelen talpát égette a napsütötte homok, és a meleg lassan átjárta az egész testét. Kész csoda, hogy emlékezett ennek a Wijbrandus de Witnek a nevére, képtelen volt új neveket meg arcokat megjegyezni, hiába korholta a nagynénje, hogy ez udvariatlanság, jobban kellene igyekeznie. Ugyan minek? Ha sose látja többé a másikat, fölösleges megtanulnia a nevét, ha meg újra találkoznak, majd csak kiderül, ki fia-borja az illető. Érdekes módon de Wit úrnak az arcát is fel tudta idézni: hideg, acélszürke szeme volt, dús bajusza és hegyesre nyírt, rövid szakálla, mint Frederik Hendrik hercegnek, a holland helytartónak. A nézése is olyan volt, mint az orániai hercegé: komoly, szigorú, zavarba ejtően kutató.

Szerette volna kiverni a fejéből a leeuwardeni bált katonatisztestül, táncostul, mindenestül, de közben megint eszébe jutott az orbáncfüves szerelmi jóslás. Jellemző Grietjére, hogy ilyesmit javasoljon! Újabban mesterfokon űzte a kacérkodást, amerre járt, összetört férfiszívek hevertek a nyomában, mert mindegyikükkel csak játszott. Egyelőre esze ágában sem volt férjhez menni, az apja sem adta volna szívesen, még túl fiatalnak tartotta. A patikus tudta ugyan, hogy akadnak jól megtermett, anyányi lányok, akik tizenkét, sőt akár tízévesen is teherbe esnek, de ő nem ezt a sorsot szánta a saját gyerekének. Ráér majd szülni húszéves kora után! Mindez azonban nem akadályozta meg Grietjét abban, hogy újabb és újabb fiatalemberek fejét csavarja el, majd űzzön csúfot belőlük.

Aelke egyszer megkérdezte, miért járatja velük a bolondját, ha egyszer nem akar tőlük semmit, mire a barátnője olyan hangos kacagásban tört ki, hogy még a könnye is kicsordult.

– Hogyne akarnék! – tiltakozott, mikor végre szóhoz jutott. – Gyakorolok! Szerinted hogy találjam meg az igazit, ha nem keresem elég szorgalmasan?

Aelke érezte, hogy valami hibádzik ebben az okoskodásban, noha nem tudta volna megmondani, micsoda. Ő is vágyott a szerelemre, de úgy képzelte, az majd magától rátalál. Nem kell keresnie, hiszen ha megérkezik, úgyis fel fogja ismerni abból, ahogyan lesújt rá, mint a villám, elsodorja, mint az áradás, neki pedig nem marad más feladata, mint átadni magát ellenállhatatlan erejének. Ezt nem lehet, és nem is kell gyakorolni. Éppen ezért továbbra is meglehetős távolságtartással mozgott a világban, miért is elterjedt róla a hír, hogy gőgös és fennhéjázó. Holott csak zárkózott volt és a szív dolgaiban teljesen tapasztalatlan, emiatt férfiak társaságában tartózkodó.

Grietjétől hallott először olyasmiről is, aminek Jacoba néni bizonyára nem örült volna, ha a fülébe jut. De szerencsére nem jutott a fülébe.

Három éve történt, nyáron. Aznap kagylót szedtek hármasban a tengerparton, Grietje és a kisöccse, Frans, meg ő. Vlielandon sok szegény ember élt kagylógyűjtésből, ők hárman viszont csak játszottak, a tarka héjakat keresték, versenyezve, ki talál többféle színűt.

A kisfiú, Frans siketnémán született, soha nem szólalt meg emberi nyelven. Igaz, ha valamije fájt, mindjárt kiderült, hogy ugyanúgy tud sivalkodni, mint bármelyik egészséges kisgyerek, de mivel nem hallotta a saját hangját, nem tanulta meg használni. Jól elboldogult a maga szűk korlátok közé zárt életében, beszélgetni viszont egyedül a nővére tudott vele. Aelke egyszer rákérdezett nála, hogyan csinálja, Grietje akkor tréfásan azt válaszolta, orbáncfüvet rejtett a cipőjébe, márpedig köztudomású, hogy aki így tesz, az megérti a némák szavát.

A babonát Aelke is ismerte, eredetileg az állatokra vonatkozott, igaz, ő úgy vélte, az állatokat orbáncfű nélkül is meg lehet érteni, elég megfigyelni őket. A tengerparton a fejük fölött vitorlázó ezüstsirály például egészen másképp rikoltozik, ha halászik, ha megriad, vagy amikor egyszerűen élvezi, hogy a szárnyára veszi a szél. Ahogyan a nagynénje fríz vizslái szintén szavak nélkül is remekül el tudják magyarázni, mit akarnak: enni, inni, játszani, rohangászni a kertben, felmászni a pamlagra, vagy azt, hogy valaki vakargassa a fülük tövét.

Jacoba néni nem tartott kalickába zárt madarakat, pintyet, tengelicet, papagájt, azt mondogatta, Isten egyetlen teremtményét sem fosztaná meg a szabadságától. A kutyái is kedvükre jöttek-mentek a házban, ott vakaróztak a folyosón, heverésztek a szalonban, és ha vendég érkezett, barátságosan a nyakába ugrottak. Aelke számára az jelezte a reggelt, ha meghallotta az ajtaja előtt a kutyakörmök kopogását, és a néni halkra fogott, mégis parancsoló hangját.

Gyerekkorában azt a mesét szerette a legjobban, ahol a királyfi az apja parancsára kijárja ugyan a legjobb külföldi iskolákat, ám miután rájön, hogy ott csupa ostobaságot vertek a fejébe, beáll egy bölcs remetéhez, aki megismerteti az állatok nyelvével. Hazaérve elmeséli az apjának, hogy ez a legbölcsebb dolog, amit tanult, mire az megdühödik rá, és elzavarja az udvarból. A királyfi nem ereszti búnak a fejét, hanem elszegődik bojtárnak egy juhász mellé. Békésen terelgeti a birkákat, mígnem egy nap kétségbeesett üzenetet kap az öreg királytól, hogy kitört a háború, megtámadták az országot, pusztulnak az emberek, veszélyben a főváros, közeleg a vég. A fiú erre előveszi a tudományát, és mozgósítja a maga állathadseregét. Megparancsolja a tetveknek és a bolháknak, hogy csipkedjék össze az idegen katonákat; a madaraknak, hogy piszkítsanak bele a vizeshordóikba; a hangyáknak, hogy nedvesítsék be a puskaporukat; a darazsaknak, hogy szúrják ki a szemüket; a kukacoknak, hogy tegyék tönkre a lisztjüket; az egereknek meg a patkányoknak, hogy falják fel a maradék ennivalójukat. És amit az emberek nem értek el, az állatok igen: az ellenség fejvesztve menekül, a főváros felszabadul, az öreg király pedig hálásan adja át a trónját az ifjú hercegnek.

Az új uralkodóval később még történik ez-az, egy ideig például pápaként egyengeti a világ dolgait, majd visszatér a birodalmába, hogy végül újra pásztorként találja meg a lelki békéjét, Aelkét azonban ez már kevéssé érdekelte. Számára a mese véget ért ott, ahol bebizonyosodott, hogy hasznos dolog tudni az állatok nyelvén. És hogy megérteni egymást nem csak szavak útján lehet.

Valójában a barátnője sem holmi varázsfű jóvoltából tanult meg beszélgetni Fransszal, hanem úgy, hogy különféle kézmozdulatokból saját jelnyelvet fejlesztettek ki. Ezek közül néhányat ő is eltanult tőlük, de soha nem fogta fel olyan gyorsan és tökéletesen, mit akar a kisfiú, mint Grietje. Pedig nagyon igyekezett, mert szerette a nővéréhez hasonlóan kerek képű, vidám kisfiút, akinek a szemében az égbolt tükröződött, szőke haja meg úgy meredezett szanaszét a feje tetején, akár egy szalmacsutak. Néha eltöprengett rajta, mi lesz a gyerek sorsa, ha felnő, hiszen a fogyatékossága a legtöbb foglalkozást elzárta előle, még akkor is, ha maga a fiú nem látszott szenvedni a korlátai miatt.

A szigetlakók vállrándítva vették tudomásul Frans állapotát. Nem ő volt az egyetlen sérült gyerek a környéken, ahogyan az is bárkivel bármikor megeshetett, hogy valamilyen betegség vagy baleset rokkanttá tette. Az élet ezen a távoli szigeten, ahol a legtöbben a tengeren vagy a tengerből éltek, veszélyes volt, kíméletlen és kiszámíthatatlan. Az emberek azonban ezt ugyanúgy a hétköznapok elkerülhetetlen velejárójának tartották, mint azt, hogy hol ebben, hol abban a családban jön a világra csecsemő deformált végtagokkal, hasadt szájjal, eltorzult koponyával, vagy szorul be szülőcsatornába, hogy végül feldarabolva, kampóval kelljen kihúzni az anyaméhből.

Néha még borzasztóbb esetekről érkeztek hírek. A west-vlielandi templom lelkésze ilyenkor széttárta a karját, égnek emelte a szemét, és kenetteljes hangon kijelentette: „Mert kicsoda ismerte meg az Úr értelmét? Vagy kicsoda volt néki tanácsosa?”,[1] mire a hívek egyetértőn bólogattak: valóban, az Úr útjai kinyomozhatatlanok. Aelkét is erre tanították, ez azonban nem segített rajta, amikor véletlenül elcsípett egy nem az ő fülének szánt beszélgetést a gazdasszony és Eeuwe, a halász között.

Eeuwe friss hallal meg friss pletykákkal látta el a rijsbergeni háztartást, és aznap reggel, miközben kifelé pakolta a zsákmányt a konyhában, azt a szenzációt osztotta meg Jantinával, hogy odaát a szárazföldön, Midlumban disznófejű gyereket szült egy gazda felesége. Aelke épp a hátsó kertbe tartott a folyosón, ezt hallva viszont megtorpant a félig nyitott konyhaajtó előtt. Lehet, hogy megcsalta a füle?

– Disznófejűt?

A hangjából ítélve a gazdasszony is kételkedve fogadta a hírt.

– Azt ám! A sógoromtól hallottam! – bizonykodott a férfi, majd nagyot nyögve lehajolt, hogy felszedjen egy rakodás közben a földre pottyant halat. – Maradt még abból a rozmaringos krémből, amit a múltkor adott a derekamra?

– Hogyne maradt volna, mindjárt hozom! De előbb mondja már, hogy történt ez az eset a szörnyszülöttel?

A hangokból ítélve a halász leereszkedett egy székre, amelyik nyikorogva tiltakozott a ránehezedő súly ellen.

– A sógorom azt állítja, a húga a saját szemével látta – folytatta. – Az orra helyén egy kerek porcogó nőtt, az egyik kezén három ujj, a másikon egy sem, a két lába meg hasított sertéskörömben végződött. A falusiak szerint az asszonyt annyi disznó veszi körül, hogy az egyik bemászhatott a szoknyája alá, amíg viselős volt, azért fiadzott ilyen szörnyet. Még jó, hogy azon nyomban elpusztult az a nyomorult kis poronty, különben a szomszédok biztosan agyonverték volna, nehogy balszerencsét hozzon rájuk!

– Borzasztó! – sopánkodott a gazdasszony. – Uram, őrizz meg minket az ilyen szörnyűségektől!

Hogy ezt mire értette, a torzszülöttre-e, vagy arra, hogyan akartak elbánni vele a midlumiak, azt Aelke már nem tudta meg. A ház szédítő táncba kezdett körülötte, nekitántorodott a konyhaajtónak, ha nem kapaszkodik meg a kilincsben, bezuhant volna a sötétszürke kövekre, egyenesen oda, ahol az előbb még a síkos halhulla hevert. A zajra Jantina megpördült, és rémülten csapta össze a kezét.

– Aelke kisasszony! Mit keres maga itt?

A halászt faképnél hagyva odatámogatta a holtsápadt lányt egy székhez, közben fennhangon óbégatott a kis szolgálólány után:

– Fenna! Fenna! Hol kujtorogsz már? Siess, hozz egy kis bort, utána meg kísérd fel a kisasszonyt a szobájába!

Aelke nem emlékezett rá, hogyan jutott vissza a szobájába. A szerencsétlen disznófejű csecsemő rémképe azonban sokáig kísértette, és elültette benne a szorongást, hátha egyszer ő is szörnyszülöttnek ad életet. Erről a félelméről azonban senkinek nem mert beszélni, még a barátnőjének sem.

Pedig lett volna rá alkalma. Ha valamikor bevallhatta volna neki, akkor azon a kagylógyűjtős nyári napon. A homokban ülve szórakozottan rendezgette a zsákmányt, szabályos sormintát rakva a szívkagylók és a palloskagylók színes héjaiból: egy kerek, egy hosszú, egy kerek, egy hosszú. Valamivel odébb, a szárazra került homokpadokon masszív szekerek haladtak a mély vízben horgonyzó hajók felé: mivel a szigetnek nem volt olyan kikötője, ahová befuthattak volna a mély merülésű tengerjárók, apálykor a fuvarosok szállították partra a rakományukat, illetve töltötték fel a hajók gyomrát mindazzal, amire a hosszú úton szükségük lehetett.

Egy idő után Grietje is elunta a kagylószedegetést, lehuppant mellé a homokba, lerúgta a cipőjét, és visszasimította a főkötője alá kibomlott szőke haját. Egyedül Frans rohangászott tovább a négyévesek fáradhatatlanságával, lába nyomán szétfröccsent a tócsák vize, közeledtére sértődötten röppentek odébb a csigaforgatók.

A nővére követte őt a tekintetével, aztán váratlanul megszólalt.

– Anyám három napig vajúdott vele. Kis híján belehalt. Frans meg… hát látod. Mire apámmal nagy nehezen kirángattuk anyám méhéből, alig volt benne élet. Azt hittük, rögtön temethetjük is el mind a kettőjüket. Végül az Úr megoltalmazta őket. Anyám felépült, Frans viszont soha nem lett olyan, mint más épkézláb kisgyerek.

Aelke nem hitt a fülének.

– Te láttad, hogyan született az öcséd? – hüledezett, a másik lány azonban csak megvonta a vállát.

– Hogyne láttam volna, mondom, hogy ott voltam! Ki segítsen egy bábának szülni, ha nem a saját lánya?

Tényleg, ki más? Talán egy másik bába? Abból viszont a legközelebbi kint lakott a szárazföldön, több órányi hajóútra innen, odaát Harlingenben. Aelke csak most fogta fel, milyen áldás a vlielandi nőknek, hogy Dijkstra asszony személyében maguk mellett tudhatják a saját bábaasszonyukat, különben ősztől tavaszig végképp szakszerű segítség nélkül kellett volna a világra hozniuk a csecsemőjüket. Igaz, a legtöbb baba augusztusban született, mert novemberben fogantak, a disznóvágás idején, amikor mindenki degeszre tömhette magát friss hússal, és ez meghozta a férfiak kedvét a szerelemhez.

Grietje odaintegetett az öccsének, aki ezúttal a másik irányba ugrándozott el előttük, aztán visszafordult a barátnőjéhez.

– Anyámnak nem lett volna szabad ilyen idősen teherbe esnie – jelentette ki komoly arccal. – Elmúlt negyvenéves, neki kellett volna a legjobban tudnia, hogy akkorra kiszárad egy nő méhe, és nem képes egészséges magzatot kihordani!

Aelke szeme akkorára tágult, mint a Szent Jakab kagyló héja. Hogy micsoda?

– Kiszárad a méhe? – ismételte hitetlenkedve. Amióta hónapról hónapra mindenféle kényelmetlen vászoncsíkokkal kellett felfognia a belőle csurgó vért, közben azon aggódva, át ne ázzanak és össze ne piszkolják a ruháját, sok minden eszébe jutott volna a méhéről. Az nem, hogy valaha kiszáradhat.

– Ki – bólintott határozottan Grietje. – Tömheti magába a hizlalt kappant, a libazsírt, a kövér halat meg a sok vajat, attól nem lesz jobb a helyzet. A nő nem olyan, mint a férfi! Annak akár nyolcvanéves korában is lehet gyereke, ha vigyáz magára, sok osztrigát, szarvasgombát meg spárgát eszik, és olajjal meg tojással masszírozza a… ööö… a privát részeit.

Érződött a hangján, hogy eredetileg más szót akart használni, kizárólag jólnevelt úrilány barátnője kedvéért finomított a tónuson. Ez volt az a pillanat, amikor Aelke hátrapillantott a válla fölött, véletlenül nem áll-e ott mögötte a nagynénje, nem hallja-e, miről beszélgetnek ők ketten. Szerencsére nem állt ott, úgyhogy visszafordult, és lélegzetvisszafojtva várta, mi következik még.

Grietje rendes szokása szerint megvonta a vállát.

– De hát mit tehetett volna anyám? Mondd egy férfinak, hogy nem akarsz több gyereket! Majd akkor engedelmesen békén fog hagyni, ugye?

Aelke a nyári meleg ellenére összeborzongott. Addig azt sem tudta, hogyan jutnak ki a nők hasából a gyerekek, hát még azt, hogyan kerülnek bele. Most borzadállyal vegyes kíváncsisággal hallgatta a barátnője beszámolóját, amely sem a befelé, sem a kifelé vezető útról nem festett különösebben vonzó képet. Hiába győzködte őt Grietje, egyébiránt azt a gyanút keltve benne, hogy talán saját tapasztalatból beszél, hogy a szerelem azzal, akit valóban szeret az ember, kimondottan élvezetes, Aelke nem kapott kedvet hozzá.

Attól kezdve egy darabig azzal a gondolattal a fejében figyelte az embereket, a járókelőket az utcán, a matrózokat a kikötőben, a híveket az istentiszteleten, a vendégeket a nagynénje szalonjában, hogy vajon ők is azt csinálták-e előző éjjel az ágyukban, vagy valaki más ágyában, amit Grietje olyan részletesen elmagyarázott neki. Odáig gondolatban sem merészkedett el, hogy ugyanezt a kérdést fontolóra vegye a saját szüleivel kapcsolatban.

Gyerek volt még. Jacoba de Vries nyugodtan alhatott éjszakánként, nem kellett attól tartania, hogy az unokahúga bajba kerül.

A bibliai idézetek
forrásai:

1  Róm 11,34 Károli Gáspár revideált fordítása