A női kommunikáció
kultúrtörténete

Tanulmányok

Szerkesztette:

Sipos Balázs – Krász Lilla

Napvilág Kiadó

Tartalom

Előszó

Krász Lilla  A nőtörténet és a kommunikációtörténet historiográfiai perspektíváiról

CSALÁDI KOMMUNIKÁCIÓ, LEVELEZÉS

Lengyel Tünde  A kora újkori női műveltség problémái – elvárások, határok és lehetőségek

Fundárková Anna  Fugger Mária, a „győri hős”, Pálffy Miklós felesége és özvegye

Duchoňová Diana  Női családi szerepek: menyasszony, feleség, anya. A női kommunikáció színterei a nemesi családokban

Géra Eleonóra  Családi levelek, családi játszmák

TÁRSADALMI KOMMUNIKÁCIÓ ÉS A NŐIESSÉG JELENTÉSÉNEK FORMÁLÁSA

Mátay Mónika  Deviánsak vagy lázadók? A nőiesség diszkurzív olvasatai

Varga Zsuzsanna  Falusi nők a propaganda célkeresztjében az 1950-es évek elején

Bartha Eszter  Munkásnő-interjúk és munkáséletmód-kutatások az 1970-es évek Magyarországán

TÁRSADALMI KOMMUNIKÁCIÓ ÉS NŐI AKTOROK: TARTALOM-ELŐÁLLÍTÁS

Németh György  Szapphón túl. Görög költőnők, festőnők és filozófusnők

Pesti Brigitta  Nők szerepe és jelentősége a 17. századi könyvkiadás mecenatúrájában

Deáky Zita  Az okleveles bábák érdekérvényesítő fórumainak kialakulása (1893–1914)

Sipos Balázs  Hogyan lett az újságírás női hivatás is Magyarországon?

Szilágyi Ágnes Judit  Női művészek és gondolkodók a Revista Atlântida (1915–1920) című portugál-brazil folyóiratban

A kötet szerzői

Impresszum

Előszó

Magyarországon a nők történetének kutatása és a nőtörténetírás mellőzése egyaránt sok évtizedes múltra tekint vissza. Az elsőre jó példa Bobula Ida 1933-as monográfiája, A nő a XVIII. századi magyar társadalomban – másodikra pedig e kötet olykor fanyalgó, a szerzőt politikai aktivizmussal vádoló fogadtatása. E szerint a vád szerint nem történettudományos, hanem a „modern élet” problémáit a múltba visszavetítő műről van szó. Amit úgy is megfogalmazhatunk és egyúttal általánosíthatunk, hogy a nőtörténetírás gyanús dolog, mert politikai ügy, a politikai hatalom kérdéséhez kapcsolódik. Ezzel szemben „a” történetírás – a „fanyalgók” hite szerint – politikai szempontból természetesen semleges.

A nőtörténet „politikasemleges” semmibevétele pedig azon a meggyőződésen alapszik, hogy ez a téma objektíve nézve nem fontos, elvégre a múltban a férfiak vittek végbe lényeges dolgokat. (Erre válaszolva szokás a hisstory vagy a male-stream történetírás címkéjével illetni ezt az „objektív” történetírást.)

Bár több ellenpéldát is említhetünk arra, hogy a nőtörténetet és a nőtörténetírást más témákkal és részdiszciplínákkal egyenrangúnak ismerik el, tudományszociológiai tapasztalatok alapján mégis úgy tűnik: áttörés, valódi változás csak megfelelő intézményesülés után érhető el. E belátás nyomán jött létre 2015 végén az Eötvös Loránd Tudományegyetem Bölcsészettudományi Karának Történeti Intézetében a Nőtörténeti Kutatóközpont.

Nekünk, az ELTE BTK Történeti Intézete és Néprajzi Intézete munkatársainak kettős célunk volt akkor, amikor a kutatóközpontot megalakítását kezdeményeztük: egyrészt a nőtörténet hangsúlyos megjelenítése az oktatásban, másrészt az egyetemen zajló nőtörténeti kutatások összehangolása és az eredmények megismertetése a szakmai és érdeklődő közönséggel. E célok érdekében közös egyetemi kurzusokat és szabadegyetemi előadássorozatot tartottunk,{1} nőtörténeti tárgyú szakdolgozatok és doktori értekezések készítésében működ(t)ünk közre, honlapot üzemeltetünk, amelyen mások kutatásait, rendezvényeit is népszerűsítjük,{2} illetve több hazai és nemzetközi konferenciát, workshopot szerveztünk egyedül vagy másokkal közösen.{3}

A Nőtörténeti Kutatóközpont két nemzetközi rendezvényének is a női kommunikáció története volt az (egyik) témája,{4} mivel úgy tűnt és tűnik, hogy a Kutatóközpont tagjainak tudományos munkája kisebb-nagyobb részben kapcsolódik e tárgykörhöz, és ez lehet a közös kutatómunka alapja.

E törekvéseink jegyében született meg ez a kötet.

A szerkesztők

Krász Lilla

A nőtörténet
és a kommunikációtörténet
historiográfiai perspektíváiról

A 20. század második felében a világgazdaságban, a nagyhatalmi politikában, a közép- és kelet-európai országok politikai átrendeződésében, a természeti környezetben, a nyugati világ társadalmainak önértelmezésében és általában a „korszellemben” bekövetkezett változások radikálisan alakították át a tudományok univerzumát, megkérdőjelezve a társadalomtudományokban addig elfogadott megismerési mintákat. A változás és változtatás igényének artikulálását jelezték a megismerés korábbiaktól eltérő útjait, irányultságait és módszertani eszköztárát felmutató, különböző fordulatokban (cultural turn, linguistic turn, pictorial turn stb.) manifesztálódó kultúratudományi törekvések. Ennek nyomán a fejlődésparadigmába szerveződő, a célok, okok, szándékok és eredmények megértését célzó koncepciók helyébe mindinkább a törések, megállások, visszafordulások jelenségeit hangsúlyozó relativizáló modellek kerültek. A megközelítési módként, formális struktúráját tekintve egyfajta szintetizáló metatudományként jelentkező kultúratudományok kínálta új tematikák és módszertani koncepciók alkalmazása során a társadalom- és humántudományok érdeklődésének középpontjába a jelentés, a tér, az idő, a cselekvés, az emlékezet, a tudás, a medialitás, a diskurzus, az ágensek, az identitás, a konstrukció, stb. fogalmakkal körülírható jelentés-előállítás folyamata és szereplői kerültek.{5} A kulturális fordulat, s ennek nyomán a történettudományok történeti kultúratudományokként bekövetkezett újrapozícionálása körüli élénk vitákra, az 1970-es években az angolszász és német tudományosságban már el- és befogadott, számos egyetemen oktatói és kutatói pozíciókkal rendelkező „nőtudományi stúdiumok” (Women’s Studies) a nőtörténetírás tematikus, módszertani és szemléleti megújításával reagált. Az 1980-as években a gender, azaz a társadalmi nem fogalmának kidolgozásával a nőtörténetírás a női jogok, a nőmozgalmak, a női szervezetek, a női munka és a nőnevelés kérdésköreire fókuszáló „hagyományos” témái mellett megjelent a nők és férfiak közötti különbségeket meghatározó társadalom- és tudásszervezési gyakorlatok, attitűdök, affektusok, a test, a szexualitás, a nők és férfiak ön- és társadalmi reprezentációjának, társadalmi szerepeinek – az egyéni életciklusokhoz kötött eseményekben is manifesztálódó – történeti vizsgálata.{6} A nőtörténetírás és -történelem genderszemléletű feltárásának egymásra épülő, egymást kiegészítő kutatási perspektívái, tematikus irányultságai a nőkutatásban az elmúlt évtizedekben olyan, inter- és multidiszciplináris megközelítéseket alkalmazó „mozaiktudományt” hoztak létre, amely a társadalomtudományok egyik legdinamikusabban fejlődő, az aktuális társadalmi problémákra is reflektáló, azok történeti kontextusait feltárni igyekvő ága.

Magyarországon a nyugat-európai nőkutatásokban bekövetkezett fordulatok, innovatív témaválasztások adaptációja – bizonyos tematikák tekintetében némi időbeli eltolódással – jól nyomon követhető. Az 1960–1970-es évek fordulójától induló, elsősorban a női művelődés és képzés színtereinek, a nők jogainak lineáris bemutatására fókuszáló feldolgozások mellett{7} megjelentek a társadalom megismerésének újabb modelljeit tükröző, specifikus női munkák, mint például a cselédség történeti vizsgálata.{8} Az 1990-es évektől sokirányú, mindenekelőtt a társadalom- és mentalitástörténet, az irodalomtudományok, a szociológia, a történeti néprajz, a történeti antropológia tematikus szempontjait és módszertani eszköztárát érvényesítő, egyre szélesebb forrásbázissal dolgozó nőtörténetírás bontakozott ki. Jórészt nyugat-európai mintákat követve az alábbi témák kerültek a kutatások középpontjába: a női életciklus egyes szakaszai,{9} a lány- és nőnevelés, az iskoláztatás kérdései,{10} a nők szerepe és viselkedési mintázatai a hagyományos és a 19. században formálódó irodalom szervezetében, illetve a képzőművészetben,{11} a női munka és a szociálpolitika,{12} a szexualitás és ezen belül a prostitúció,{13} a gyermekkor története{14} vagy a gyermekmunka világa.{15} Számos biografikus feldolgozás született széles körben ismert történelmi nőalakokról,{16} politikusnőkről,{17} művésznőkről.{18} A magyarországi nőmozgalmak történeti kontextusainak feltárása európai összehasonlításban időbeli késéssel indult meg: napjainkra a feminista mozgalom{19} mellett már a konzervatív női politizálás története is a kutatók érdeklődési körébe került.{20} A hazai nőkutatásokban különleges helyet foglalnak el ugyanakkor azok a tanulmány- és konferenciakötetek,{21} forrásgyűjtemények,{22} amelyek az időben változó női szerepek, identitások, a generativitás, a nők társadalmi kirekesztésének és befogadásának mintázatait, diszkurzív kontextusait a történeti filológia, a mikrotörténet-írás, az oral history, a gender szemléleti és módszertani kereteiben tematizálják.

A fentiekben a teljesség igénye nélkül bemutatott témaválasztások, kérdésfeltevések és módszertani perspektívák széles skálája is jelzi az európai és magyarországi nőkutatás térhez, időhöz és egyéb tényezőkhöz kapcsolódó kontextusainak összetettségét, egyszerre aktuális és innovatív jellegét, a többszintű megközelítési módok lezáratlanságát, s általában az új koncepciók és megismerési modellek irányában megmutatkozó nyitottságát. Eme nyitottságot mutatja, hogy az elmúlt mintegy két évtizedben a nyugat-európai nőkutatás, úgy tűnik, sikeresen integrálta a kommunikációtörténet, kiemelten az írás- és olvasástörténet kultúratudományok felé forduló új modalitásait, érdeklődésének középpontjába állítva a női nemmel közvetlenül vagy közvetetten kapcsolatba hozható, a történeti térben és időben különböző mintázatokat kirajzoló írás- és szöveghasználati kultúrák vizsgálatát. A vonatkozó szemléleti és módszertani keretek kialakításában a kiindulópontot az 1980-as évektől kibontakozó írás- és olvasástörténeti, írásantropológiai kutatási tradíció jelentette, amelyben az elsődleges fókusz az íráshasználatok egyéni és kollektív habitusainak, az olvasás textuális és materiális dimenzióinak antropológiai igényű megértésére helyeződött.{23} Ez az antropológiai horizont a nőtörténetírásban egyfelől a nőktől származó és/vagy nőkről szóló különböző műfajú és különböző nyilvánosságú, kéziratos és nyomtatott szövegelőállítási technikák kialakulásának, elterjedésének vizsgálata felé fordulást eredményezte, másfelől megindult az írás- és szöveghasználat,valamint a nők bizonyos új tudáselemek autorizációjában, társadalmi interakciók létrehozásában, a társadalmi csoport- és rétegképződés jelenségeinek történeti alakításában játszott szerepe közötti belső összefüggések feltárása.{24}

Ehhez, a hazai nőkutatásban – a fentebb körvonalazott összefüggésrendszerben – mindezidáig csak kevéssé reflektált nemzetközi diskurzushoz kívánunk jelen kötetünkkel csatlakozni, s a további munkálatokhoz impulzusokat adni. Vállalkozásunk azonban nem előzmények nélkül való. A magyarországi nőkutatásban elsősorban az irodalomtudomány oldaláról számos tanulmány, tanulmánykötet, forráskiadvány született, amely kommunikációtörténeti szempontokat is használ. A kora újkor kutatása kapcsán olyan témákat lehet említeni, mint a női levelezőhálózat működése,{25} a halotti beszédekben megjelenő nőkép és az imádságos könyvek használata,{26} a különböző szövegtípusokhoz és íráshabitusokhoz köthető medialitás karaktere,{27} a női olvasási és szöveghasználati habitusok{28} vagy a női mecenatúra és a dedikációs műfaj kapcsolata.{29} A modern korral kapcsolatos nőtörténeti munkák közül több is foglalkozik a magyarországi nőkérdés diszkurzív kontextusaival, a média szerepével a különféle nőiességtípusok megalkotásában, formálásában.{30} Ezen belül van példa fogalomtörténeti szempontok mozgósítására és a kulturális transzferek hatásának vizsgálatára is.{31} Ugyancsak hangsúlyos téma a feminista sajtó működése és hatása,{32} továbbá egyes újságírónők pályája és tevékenysége, akár a populáris sajtó működésmódjának kontextusában, akár az irodalom és az újságírás viszonyrendszerében elhelyezve.{33} Részben az első világháború centenáriuma és a második világháború lezárulásának hetvenedik évfordulója, részben a népirtáskutatások társadalmi nemi szempontú tanulmányozásának fellendülése eredményezte, hogy újabban a háború és a fegyveres erőszak is azon területek közé tartozik, amelynek vizsgálata során a nőtörténeti (társadalmi nemek történeti) és kommunikációtörténeti megközelítés egyszerre érvényesül.{34}

Kötetünk ebben a kettős, nemzetközi és hazai historiográfiai tendenciák által meghatározott térben született. A társadalomtudományok különböző területein működő történészek, néprajzkutatók és szociológusok tanulmányait három tematikus egységbe rendezve, az ókortól napjainkig terjedő időintervallumban, elsősorban a magyarországi jelenségeket szem előtt tartva bontakoznak ki a családon belüli interakciók szempontjából meghatározó, a női életcikluseseményeket dokumentáló, levelezésalapú kommunikációs gyakorlatok, a medialitás legváltozatosabb eszköztára által formált, időben változó nőkép alakzatai, valamint a közösségi élet legkülönbözőbb színterein tevékeny, eltérő státuszú és pozíciójú nőkhöz köthető történeti szerepkonstrukciók. A tanulmánykötet ennélfogva többféle olvasatban használható: a női kommunikáció hazai történetéhez hozzájáruló tudományos kísérletként, nőtörténeti tankönyvként vagy kommunikációtörténeti olvasókönyvként.

CSALÁDI KOMMUNIKÁCIÓ,
LEVELEZÉS

Lengyel Tünde

A kora újkori
női műveltség problémái –
elvárások, határok és lehetőségek

A kora újkori lányok, nők, asszonyok életének vizsgálatánál fontos kérdés a műveltség és ezen belül a kommunikáció kérdése. A 16. századtól a családi levéltárakban található egyre nagyobb számú levél között szép számmal találunk nők által és nőknek írt leveleket is. Ez a tény azt sugallja, hogy a kora újkor kezdetével nemcsak nőtt az írni és olvasni tudó nők száma, de gyökeresen megváltozott – emelkedett a műveltségük is.

A 19. század történetíróinak köszönhetően a magyar történetírás elfogadta a „nagyasszony” fogalmát, amely egyesíti a vallásos, hű feleség, gondos anya és munkás gazdasszony tulajdonságait. Egy ideális nőt/asszonyt jelent, aki mindenben meg tud felelni a kor elvárásainak.{35} A női műveltség témája már a korabeli irodalomban is visszhangra talált, gyakran homlokegyenest ellentétes véleményekkel. Egyesek úgy ítélték meg, hogy az asszonyoknak felesleges a műveltség, még az írás-olvasás se létfontosságú. Mások határozottan ellenezték ezt a felfogást, és kiálltak a lányok tanítása és művelése mellett – például Pázmány Péter bíboros és esztergomi érsek. Prédikációiban többek közt azt is kifejtette, hogy milyennek tartja az ideális asszonyt.{36} Eszmefuttatását a leányok nevelésénél kezdi, amelyet nemcsak azért tart rendkívül fontosnak, mert az ország lakosságának a fele nőkből áll, hanem mert a férfiak jó nevelése is az asszonyoktól függ. Meggyőződése szerint az, hogy a férfiak élete erkölcsös lesz-e vagy züllött, az anyáktól függ, akik az első nyolc évben irányítják a nevelésüket. Nem is beszélve arról, hogy a jó és szeretetteljes „szent házasság csendes állapotja is a leányok nevelésén áll: mert a rosszul nevelt leány menyegzője holtig való galyiba”.{37} A kislányokat hatéves korukban már meg kell tanítani a legfontosabb asszonyi munkákra, például jó „étkecskéket főzni”, orsót, rokkát forgatni, szőni, fonni, recét kötni, varrogatni. De: „Sokan úgy ítélik, hogy nem jó írni és olvasni tanulni a leánynak, mert félő, hogy az olvasásból gonoszt tanuljon, és olyanokat ne írjon, amiket nem kellene. De én [Pázmány] üdvösséges dolognak ítélem, hogy a keresztyén leány mindjárt kisded korában vagy értelmes öregasszonytól, vagy élemetes jámbor istenfélő embertől olvasni tanuljon, és a szép dolgok olvasásából tökéletes erkölcsöket vegyen”.{38} Persze nem szabad bármit a kezébe adni: Pázmány Péter úgy vélte, hogy nem olvashat háborúról, csatázásokról – és szerelmes históriákat se, mert azok halálos mérgek.

A 17. század elején már természetesnek tűnik, hogy a lányokat olvasásra és írásra tanítják. Ennek racionális oka volt. A Mohács után kialakult politikai és háborús szituáció megváltoztatta az egész ország életét és az idealizált, otthonülő, rokkapergetéssel és imádsággal foglalkozó asszony képét háttérbe szorította a mindennapok túlélésére törekvő, sokoldalú, határozott nő alakja. Fontos tényező, amit nem hagyhatunk figyelmen kívül, hogy a magyarországi nemesség társadalma vidéken élt, életstílusa ehhez idomult. A városokban csak átmenetileg tartózkodtak, a gazdasági és társadalmi élet a vidéki mezővárosokban vagy falvakban épített kastélyokban, udvarházakban zajlott, a mindennapi élet is az uradalom, a gazdaság körül forgott. A birtokok működtetése komoly hozzáértést és állandó törődést igényelt. A földesúrnak számos kötelessége volt, amelyeket nap mint nap teljesítenie kellett. Ugyanakkor a férfiak, akik a gazdaság irányításával foglalkoztak, időről időre harcba vonultak vagy politikai ügyekben gyakran tartózkodtak távol otthonuktól. Az így gazdátlanul maradt udvarok, uradalmak felügyelete a feleségekre hárult, és a feladat nem érhette őket felkészületlenül.

Ami a nemesifjak tanulását és taníttatását illeti, konkrét adataink vannak, mert szüleik írásba foglalták, mit kívánnak, hogy fiaik elsajátítsanak. A preceptornak írt instrukciók, levelezés, valamint a fiúk naplói jól tükrözik, hogy melyek voltak egy nemesember életéhez elmaradhatatlan ismeretek.{39} A Kavalierstour már kevesebbeknek adatott meg, mert nem minden szülő tudta (vagy akarta) vállalni a költségeket, amelyeket a nemesifjak külföldi utazása megkövetelt. Egyetemre pedig még az arisztokraták és nemesek fiai közül is csak kevesen jártak. Azok, akik eltöltöttek egy-két évet egy vagy akár több egyetemen, elsősorban jogot hallgattak. Kivételt jelentettek az egyházi pályára készülődő fiatalemberek, akiket az egyház (rend) küldött külföldi iskolába. A magyarországi nemesség többsége még a 17. században, sőt, még később is inkább az udvari nevelés mellett döntött, mert feltételezett karrierjükhöz elégségesnek találták a felkészülést ebben a környezetben, megfelelőnek ítélték erkölcsi, műveltségi és társadalmi/társasági erőterét.{40}

Esterházy Miklós fiainak nevelését pontosan nyomon tudjuk követni apjuk testamentumainak és instrukcióinak alapján, míg lányaiét nem.{41} A nádor 10 gyermeke közül öt lány volt, de csak kettő élte meg a felnőttkort, három még csecsemőkorban meghalt. Két fogadott lánya is volt, felesége, Nyáry Krisztina első házasságából. E négy lány neveltetéséről és tanulmányairól nem maradt feljegyzés. Ugyanúgy semmi feljegyzés nem maradt fenn Thurzó György nádor hét, felnőttkort megélt lányának tanulmányairól, illetve művelődéséről, pedig egyetlen fiának iskoláztatása és tanulmányai a wittenbergi egyetemen közismertek.{42} És a sort folytathatnánk a többi arisztokrata és nemesi család leányaival és fiaival…

A kora újkori arisztokrata és nemesi származású lányok műveltségének fokát már csak azért is nehéz összességében felmérni, mert figyelembe kell vennünk a nemek különböző szociális rendeltetését és az önprezentáció lehetőségeit: a nőknek apjuk, férjük vagy akármilyen más törvényes képviselő jelenlétében nem kellett írásos formában saját identitásukat kimutatni.{43} Az írás és olvasás tehát opcionális lehetőség volt, és elsősorban a szülők belátására volt bízva. A kor párválasztási követelményei között sem gyakran merült fel a feltétel, hogy a leendő ara legalább a betűvetést ismerje. Ha a külföldre „háztűznézőbe” utazó familiárisokat nem utasították arra, hogy érdeklődjenek a kinézett menyasszony műveltsége iránt, hanem inkább alkatára, korára, természetének szelídségére, istenfélő jellemére és testi épségére kellett figyelniük,{44} akkor feltehető, hogy az „itthoni” leányoktól sem vártak többet. Az írást és olvasást viszont a feleségnél a házasságban már fontosabbnak tartották, különösen az önálló gazdálkodás megkezdése után. Ennek illusztrálására egy konkrét eseten keresztül mutatom be a kora újkori asszonyok műveltségének modelljét. A példa egyedülálló, de nem kivételes. Czobor Erzsébetről lesz szó, Thurzó György nádor második feleségéről és hét lányáról.{45}

Czobor Erzsébet báró Czobor Imre alnádor és harmadik felesége, Perényi Borbála gyermeke. Születésének dátuma ismeretlen, ahogy gyermekkora is egészen 1592-ig, amikor Thurzó Györggyel lépett házasságra. Ekkor legalább 14 éves lehetett, és analfabéta volt. Férje tanította meg írni és olvasni. Ez körülbelül két évig tartott: 1591 decemberében Thurzó mátkájának még azt írta: „…semmi válaszom nincs levelemre […] Gondolom talám ezt a mentséget találhatnád, hogy magad nem tudsz írni, úgy vagyon, de vagyon bátyád, kinek dolgadat és akaratodat bízvást megjelentheted”.{46} Napra pontosan két év után viszont boldogan írta a füleki katonai táborból: „Hogy magad kezedvel édes lölköm irtál az levélben egynehány igét, szivem szerint láttam és jó néven vettem tüled, … hogy il jól tanulsz, én is valami szép török morhát viszek ajándékon”.{47}

Erzsébet bátyja{48} nyilvánvalóan tudott írni. Az, hogy édesanyja tudott-e, nem biztos. Perényi Borbála három fennmaradt levelét íródeák írta, még az aláírások sem sajátkezűek.{49} Czobor Imre alnádor 1581 elején hunyt el, vagyis személyesen már nem tudta igazgatni fia taníttatását, így ez a feladat az özvegyre és a gyámokra hárult. Borbála másodszor is férjhez ment, férje Dersffy Miklós báró, Hont vármegye főispánja volt. Feltételezhető, hogy lépéseket tett mostohafia tanulása ügyében, de erről sajnos semmit nem tudunk.

A nagybiccsei levéltárban őrzött 1404 darab Czobor Erzsébetnek címzett levél nagyobb része a családtagoktól és más rokonoktól származik, legtöbbet Thurzó György írta. Ezeken kívül az 1616 előtt írott levelek száma alacsony, tartalmuk csak triviális dolgokra terjed ki, mint például a gyümölcs küldésére, gyógyszerek kérésére, mosónő felfogadása, vagy több nehéz helyzetben lévő egyén megsegítésére. A levelezésnek ez a része sovány képet ad a több mint két évtized eseményeiről. Az információhiányt Thurzó György levelei pótolják. Gyakran írt feleségének, aprólékosan beszámolt a tizenöt éves háború katonai mozzanatairól, a tábori életről, politikai dolgokról és katonatársai ügyeiről. A házaspár viszonya szeretetteljes volt, ennek a harmóniának az alapja Czobor Erzsébet feltétlen odaadása férje iránt. Amikor férjhez adták, fiatal, még kamaszkorban levő lány volt, férje viszont 25 évesen már egy házasság tapasztalatával rendelkezett. Erzsébetre hárult a két mostohakislány, Zsuzsanna és Judit nevelése, de nagy valószínűséggel velük inkább a dajkák foglakoztak, mint az éppen kamaszkorból kinőtt mostoha. A házasságban született 9 gyermekből egy fiú és öt lány érte meg a felnőttkort. Thurzó ambíciói, politikai sikerei{50} és végül is országos és határon túli tekintélye feleségét tökéletesen elkápráztatták. Huszonnégy évig tartó együttélésük alatt csak ritkán érezte szükségesnek, hogy saját véleményt fejtsen ki.{51} Feltehetőleg férje mellett tanulta meg a gazdálkodást.

A férje halálát követő évek levelezése (tehát 1617-től) látványosan gyarapodott. A birtokok szervezésében tovább működött az a rendszer, amelyet a nádor vezetett be. Ehhez azt kell tudni, hogy bár a birtokokat (az árvai kivételével) Imre fia örökölte, igazgatásukat anyja gondjaira hagyta. Megnősült, de a családi élet se kötötte le, mondhatni, csak a politikának élt, ami nem meglepő, ha arra gondolunk, hogy kisgyermek kora óta készítették fel egy nagyívű politikai karrierre. Alig múlt el ötéves, amikor apja már levelet írt neki és meghagyta, hogy „ezután olvasókönyvecskével játszódgyék”.{52} Tanítását gondosan előkészítették, az elérhető legjobb tanárokat hívták meg. Thurzó biccsei rezidenciája mellett egy nagyon színvonalas iskolát működtetett, de fiának mégis saját tanárai voltak, az iskolába csak akkor járt, amikor a többi diáknak mutatta be tudását. 16 évesen Wittenbergbe utazott az ottani egyetemre, ahol szűk egy évet töltött el.{53}

A viszonylag sok adat, ami Thurzó Imre iskoláztatását és tanítását dokumentálja, egészen természetesen vonja magával a kérdést: vajon a nádor hét leánya kapott-e hasonló lehetőséget? A fennmaradt dokumentumokban ennek semmi nyomát nem találjuk. A hatalmas mennyiségű levél tanúságot ad a lányok (és Imre) egészségéről, gyermekkorukban elszenvedett betegségeikről, a környéken tomboló járványokról és ellenük való védekezésről. Fennmaradt több levél is, amelyek a biccsei iskolával foglalkoznak, de ezekben sincs jele, hogy a lányok is tanulnának ott. Paludinus János jelentette a nádornak, hogy sokat foglalkozik Imre nevelésével.{54} Lányi Illés szuperintendens, a Thurzók udvari papja is többször beszámol Imre haladásáról.{55} Csak egy helyen jelennek meg a „gyerekek” (liberī), s megtudjuk, hogy jól vannak és végzik feladataikat (officium suum), de a következő mondatból kitűnik, hogy csak az ifjú urakról van szó,{56} vagyis Imrén kívül még néhány társáról, akik között volt például Zrínyi György, a nádor unokaöccse. A főúri udvarokban nem volt kizárt, hogy a lányok is tanuljanak írni-olvasni a preceptor irányítása alatt, ha a főúr saját (fiú)gyermekei számára magániskolát létesített az európai „Haushaltschule” példája szerint. Ezek az iskolák csak addig működtek, míg a gyermekek el nem érték a kort, amikor intézményes iskolába küldték őket. A Batthyány udvarból van adat a „leányasszonyok” tanítójáról és tanításáról,{57} a Thurzóktól nincs.

Ami a lányokat illeti, csak egy-egy mondat árulkodik arról, milyen nyelven kommunikáltak. 1599 nyarán a négyéves Borbála üzenetét tolmácsolta Thurzó feleségének. A gyermek szlovákul közölte anyjával, hogy testvéreivel jól vannak, és hogy nagyon várják haza, mert a „vénasszony” még a kertbe se engedi ki őket.{58} A felnőtt Babuska már Borbála, Erdődy Kristófné korában anyjának írta, hogy kislánya Marianka „immár a Miatyánkot mindvégig magyarul elmondja utánam mind este, reggel”.{59} A gyerekek tehát már kis korukban két nyelven kommunikáltak – szüleikkel magyarul, az őket körülvevő személyzettel pedig szlovákul. Valószínű, hogy a környékről fogadtak fel számukra szoptatós-, majd szárazdajkát is, akik csak szlovákul tudtak.

A kommunikáció nyelvének kérdése Czobor Erzsébet kapcsán is felvetődik. Nincs adatunk arról, hogy tudott-e szlovákul, amikor férjez ment, de az biztos, hogy megtanult. Skultéty Márton, a Thurzó család bécsi kiküldötte fordította számára szlovák nyelvre azokat a leveleket, amelyeket németül írtak,{60} és özvegyi éveiből is fennmaradt néhány instrukció, amit ezen a nyelven íratott. Fia, Imre is néha szlovák deákkal íratott levelet, amit anyjának a többi íródeák elfoglaltságával indokolt meg.{61}

Czobor Erzsébet udvarában a korszak szokása szerint más nemescsaládok leányai is nevelkedtek, de sajnos nem maradt feljegyzés arról, hogy mi is volt a konkrét tartalma a lányok udvari nevelésének. Kézimunka, gazdálkodás, kertészkedés, gyógyítás, gyermeknevelés, házimunkák, főzés? Közben imádkozás, hittan, de szórakozás is – tánc, ének, játék… Ezek közül mindenki a természetéhez leginkább közel álló tevékenységet választotta. Czobor Erzsébetet – sok más nagyasszonyhoz hasonlóan – az orvoslás érdekelte. Leveleiben gyakran megjelennek tanácsok mindenféle betegségek gyógyítására, és az uradalmak jobbágyai kötelesek voltak gyógynövényeket gyűjteni.{62} Az udvarban szolgált Osvald, az újkeresztény borbély, aki mestere volt a sebészetnek.

A biccsei udvarban gyakran megfordult Závisné Halácsi Katalin orvosasszony, aki igen nagy hírnévnek örvendett Trencsén környékén. Czobor Erzsébet hozzá fordult, amikor egy ismeretlen növényről kért információt. Závisné megkerestette a virágot a herbáriumban, mert ő sem ismerte, és a patikussal is megtárgyalta a kérdést. Az eset nem azért érdekes, mert Czobor Erzsébet egy falusi orvosasszonnyal konzultált, sőt még azért sem, hogy ennek a falusi asszonynak nyomtatott herbáriuma van.{63} Inkább az a meghökkentő, hogy nem a családi könyvtárban levő herbáriumok egyikében kereste az ismeretlen növényt. Thurzó György ugyanis korának egyik kiemelkedő nagyságú könyvtárával rendelkezett, ahol a katalógus szerint legalább 15 orvosi könyv és herbárium is megtalálható volt, többek között Andrea Mattioli műve is.{64} Czobor Erzsébet nem tudott latinul, a könyveket nem tudta elolvasni, és az udvarában működő számos deák és titkár szolgálatait sem vette igénybe.

Czobor Erzsébet férje halála után folytatta Thurzó György tevékenységeit, foglalkoztatta a titkárokat és ágenseket, akik Bécsből és Pozsonyból tájékoztatták a politikai élet mozzanatairól. Jóvoltából több diák tanult külföldön és ő sem hagyott fel a kiadói tevékenykedéssel, ami dedikációkban is megnyilvánult.{65} Thurzó Imre belépett a nagypolitikába és Bethlen Gábornak kötelezte el magát. Az otthoni dolgokat anyjára hagyta, aki felügyelte a számadásokat, a kincstárból kiadott értékeket.{66} Fia halála után (1622-ben) Árva vármegye főispánjának nevezték ki, és a funkciót haláláig viselte.{67}

Czobor Erzsébet a fent megírtak szerint nem mindennapi karriert futott be. De mit tett ő maga ezért? 24 éves házassága alatt rengeteget tanult, és ezt özvegyi éveiben bőven kamatoztatta. Ám nem tudta – vagy talán nem akarta? – átlépni azokat a határokat, amelyek az odaadó feleség és gondos anya, majd nagyanya szerepét jelölték ki számára. Férje életében csak az ő, úgymond, meghosszabbított karja volt, azaz teljesítette az instrukciókat és elvégezte a feladatokat.

Ha megtanult is írni és olvasni, nem igazán volt képes ezt a tudást továbbfejleszteni. Ezt főleg özvegységének éveiben érezhette különösebb problémának, amikor minden gonddal, feladattal egyedül maradt. Sajátkezű leveleket eleve csak a legközelebbi családtagoknak, férjének és gyermekeinek írt. Bizonyára a címzetteknek is legalább olyan fejtörést okozott az elolvasásuk, mint a mai kutatónak. Az írás csúnya, a betűket nem kapcsolja össze, szinte nyomtatott betűkkel ír. Nincs nagybetű, pont, vessző, ékezet és szóközök. A szöveg összefolyik, a sorok balról jobbra emelkednek. Idővel megjelentek leveleiben a szóközök, de továbbra is gyakran kimaradtak egyes betűk. Stílusról nem beszélhetünk. A szöveg azt sugallja, hogy írója keményen megbirkózott az írással, de mondanivalóját nem igazán tudta kifejezni. Mindezek ellenére egy tájékozott asszony sejlik fel a sorok mögött. Például nászasszonyának, Várday Katalinnak több levélben is beszámolt a legújabb politikai eseményekről. Tudatta vele a császár és Bethlen Gábor közötti egyezkedéseket, az országban folyó hadmozdulatok eredményét, a határon túli híreket. Az igazság azonban az, hogy Czobor Erzsébet nevében az íródeák szóról szóra lemásolta Thurzó Imre leveleit.{68} Erzsébetet a politika csak annyira érdekelte, amennyire férjével, majd fiával volt kapcsolatban. A Thurzó név „térereje” viszont csak addig volt erős, amíg férfi viselői éltek, amit az özvegynek szomorúan tapasztalnia kellett az unokáiért folytatott – előre elvesztett – harcban.{69}

Lányai a kor felfogása szerint „jól” házasodtak, csupa előkelő famíliába. A szülői házat viszont úgy hagyták el, hogy csak egy lépcsővel álltak magasabb műveltségi fokon, mint anyjuk, amikor Thurzóné lett. Mindegyik lány tanult írni és olvasni, de róluk sem állítható, hogy könnyedén forgatták volna a tollat. A legkeservesebb példa erre a legidősebb Zsuzsanna volt, aki gyér írástudása miatt íródeák nélkül nem tudta szüleinek megírni keserves sorsát Perényi István mellett.{70} Úgy tűnik, még Magyarország nádorának is az volt a véleménye, hogy a feleségnek elég annyira műveltnek lenni, amennyire ezt férje megkívánja. Vagyis, a kevés tudásra, amit a lányok otthonról hoztak, a férjeiknek kellett építeni. Ez a modell általánosnak tűnik, akár Nádasdy Tamás és Kanizsai Orsolya,{71} akár egy mezővárosi lelkész, Miskolczi Csulyak István,{72} akár sok más házaspár esetét vizsgáljuk.

A 16–17. századi főrangú asszonyok sorában persze találkozunk más példákkal is. Mindig a személyiségen múlik, hogy konkrét időben és környezetben ki mennyire képes élni az adott lehetőségekkel. A személyes érdeklődés, de nagymértékben az intellektuális adottságok is meghatározzák, ki hova tudott eljutni. Említhetjük például Wesselényi Annát{73} vagy Rákóczi Erzsébetet,{74} akik mind a ketten nagyon tehetséges gazdasszonyok voltak, és intellektuális és műveltségi szintjük eleve jobb kiindulópontra helyezte őket. Wesselényi Anna nagyon korán özvegy lett és nem kötött új házasságot. Rákóczi Erzsébet férje ugyan életben volt, de nem sokat éltek együtt. Mind a két hölgy csak saját magára támaszkodhatott, egyedül kellett dönteniük. A kényszerhelyzetet saját javukra tudták fordítani. Czobor Erzsébetnek viszonylag hosszú idő ált rendelkezésére, hiszen tíz éven át volt özvegy. Ő mégis megmaradt a járt úton: nem volt más ambíciója, mint változatlanul folytatni a mindennapokat, a sztereotípiák szerint. Ezt a modellt tanulta meg otthon, és ezt adta tovább a lányainak is.{75}

Fundárková Anna

Fugger Mária, a „győri hős”,
Pálffy Miklós felesége és özvegye

„Kincsem és legszentebb feleségem” – ezekkel a gyengéd szavakkal illette Pálffy Miklós (1556–1600), a 16. század egyik legsikeresebb politikusa és hadvezére nejét, Fugger Máriát.{76} Ez a megszólítás találóan szemlélteti, milyen fontos szereplője volt életének, valamint politikai és hadvezéri sikereinek a híres augsburgi kereskedőcsaládból származó arisztokrata hölgy. Jelen tanulmányban a korabeli források alapján elemezzük, milyen kihívást jelentett a vöröskői vár úrnőjének lenni egy rendkívül elfoglalt és folyton úton lévő főúr mellett, miközben terhességei komoly egészségügyi gondokat okoztak a fiatalasszonynak. Miután a győri hős 1600 tavaszán meghalt, Fugger Mária újabb nehézséggel állt szemben: át kellett vennie a jelentős birtokkomplexum irányítását, és gondoskodni nyolc gyermeke jövőjéről. Milyen módon sikerült megbirkóznia ezzel a feladattal, és mit jelentett a kora újkorban özvegy arisztokrata asszonynak lenni – ezt a kérdéskört is felvázoljuk. Mint látni fogjuk, mind a két élethelyzetben kiemelt szerepet játszott Fugger Mária kiterjedt levelezése, amely esetében igen sokoldalú kommunikáció eszköze volt.{77}

Fugger Mária 1566-ban látta meg a napvilágot a bajorországi Augsburgban. Apja, Markus (Marx) Fugger (1529–1597) udvari karrierre vágyott, méghozzá a Habsburgok szolgálatában. Hogy ambícióit valóra válthassa, 1567-ben Sibylle von Eberstein grófnővel (1531–1589) kötött házasságot. Ennek köszönhetően a Fuggerek olyan előkelő, a Német Birodalom délnyugati részében honos nemesi családokkal jutottak rokoni kötelékbe, mint a Baden-Sponheimek és a Hanau-Lichtenberg grófok.

Markus Fugger bátyjaival, Hanssal és Jakobbal együtt részt birtokolt a magyarországi Vöröskő várában és uradalmában. A birtokot 1535-ben adományozta a Fuggereknek I. Ferdinánd király, akik rendkívül körültekintően és alaposan kezelték a gazdasági ügyeket.{78} Miután azonban gazdasági érdekeltségeiket a Magyar Királyságban felszámolták, úgy döntöttek, Vöröskő várát és uradalmát eladják. Vevőként Pálffy Miklós jelentkezett, aki 1580 végén, mikor az üzleti tárgyalások elkezdődtek, éppen rendkívül sikeres karrierje küszöbén állt. A Pozsony vármegyei köznemesi családból származó Pálffy ifjúkorában került II. Miksa bécsi udvarába, ahol Rudolf és Ernő főhercegekkel együtt nevelkedett. Az 1560-as években elkísérte a főhercegeket európai körútjukra is, hosszabb ideig élt Spanyolországban, és számos nyelvet megtanult. Visszatérése után, 1572-ben Rudolf udvartartásának tagja lett, ahol különböző udvari tisztségeket látott el,{79} 1576-ban már az Oberstsilberkämmerer előkelő tisztjét látta el. A bécsi karrier egyenes következményeként a Magyar Királyságban is megalapozta hatalmi pozícióit, 1580 decemberétől Pozsony vármegye főispánja és egyúttal Pozsony várának főkapitánya volt, 1581 áprilisában pedig már az ország bárói közé emelkedett.{80}

A Vöröskő körüli üzleti tárgyalások részeként született meg Pálffy Miklós és Fugger Mária házasságának terve. Ezt bizonyítja Fugger Márk levele 1583 januárjából, amelyben biztosította Pálffyt, hogy a Vöröskő vára miatt felvett kölcsön miatt ne aggódjon, mert leendő neje hozományára is számíthat.{81}

Fugger Mária mindössze 16 évesen lett menyasszony. Vőlegényével 1582 őszén kezdtek levelezni, novemberben Mária elküldte az arcképét Magyarországra. Mentegetőzött, hogy a festmény nem hű, mivel a festő nem értett a kis arcképek festéséhez.{82} A további levelekből kiderül, hogy Pálffy Miklós nemcsak festményről ismerte jövendőbelijét, hanem korábban volt alkalmuk találkozni.{83} Sőt, a magyar főúr már annyira „bejáratos” volt a Fugger családhoz, hogy meghívót kapott Mária bátyjának, Fugger Györgynek az esküvőjére is.{84} Pálffy Miklós igazi gavallérként viselkedett menyasszonyával, a tél kellős közepén drága rózsákat küldetett Augsburgba.{85}

1583 márciusában Pálffy Miklós elutazott Augsburgba, ahol megkötötte a házassági szerződést leendő apósával, Fugger Márkkal.{86} Néhány hónappal később, 1583. június 4-én pedig megtartották a pompás lakodalmat, melyen a birodalmi arisztokrácia számos tagja részt vett.