Schillinger Gyöngyvér

Rohadjon meg
az összes

— részlet —

KALLIGRAM
2024

Copyright © Schillinger Gyöngyvér, 2024
ISBN 978 963 468 506 7

„Ha tehát úgy teszik föl a kérdést: „Ez azt jelenti‑e, hogy most minden másképp lesz?”, azt válaszolom: ez nem azt jelenti. Alapos változások után minden úgy marad.”

„Semmi változás, mégis minden megváltozik, … abban az egy pillanatban.”

(Kukorelly Endre)

I.

Meztelenül mászkál a lakásban, csupasz fenekét ráteszi a díványra, hova tetted a bugyimat, kérdezi, hallod, Balázs? Balázs a gyűrődéseket nézi a felesége combhajlatában, a hasára simuló mellét, sosem zavarta, csak most, ahogy a combja lazán szétterül a kanapén, és előre hajolva zoknit rángat magára, olyan váratlan az a sok laza szövet. Dugás után felpattan, keresi a bugyit, hogy hozzáfogjon valami máshoz. Miért, neked is menned kell, nem? De, de, Balázs bólogat, bekapcsolja a légkondit, inget keres, az idézést bedobja a jobbik bőrtáskájába.

Lizus, Lizi! Biztos, hogy nem jössz?

Lizi a fürdőszobából kiabál vissza, a bátyád annyira se bír engem, mint téged, nem kell ez most nekem. Egyezzetek meg, és kész.

Mi ez a most, mi történik most, nem kérdezi meg. Biztosan előkapná a naptárát, és az orra elé tolná, hogy ez, ez történik, egyébként a gyereket korrepetálásra viszi, túlfagyaszt a hűtő, vizsgáztatni kell a kocsit, power jógára megy, és azért, mert ő nem jár be irodába dolgozni, még neki is rohadt sok dolga van.

A vasalt ingek elfogytak. Lizi után csattan a bejárati ajtó.

Apokaliptikus hangulat, ez jut az eszébe, ahogy keresztülmegy kocsival a városon, végül vasalatlan ingben, a zakó úgyis eltakarja, az izzadságot is, az utcákon alig jár valaki, egy biciklis futár fényesre izzadt fejjel elhúz mellette. Az aszfalt lágy, ragad a kocsi kereke. Le se mosta a szexet magáról, érzi, hogy a szőr összetapad a gatyája alatt. Félreáll a biciklisávba, még egyszer ellenőrzi, elrakta az idéző végzést. Szilágyi Balázs, született Joó Balázs jelenjen meg a hagyatéki tárgyaláson, csatolva a végrendelet, az anyja huszonegy oldalas kisregénye másolatban. Hosszú hagyatéki leltár gyöngybetűkkel írva. Ezüst cigarettatárcám Balázs fiamé legyen. A hintaszék Károly fiamé legyen.

Ropogtatja az ujjait, és nem veszi észre, hogy percek óta csak ül az autóban, a végrendeletet bámulja. Savasat böfög. Kirakja az elakadásjelzőt, gyógyszertárt keres, a Gaviscont üvegből issza, olyan, mint a folyékony vakolat. Az üveget rádobja az anyósülésre. Beállítja a Wazén, Kazincbarcika, Rákóczi tér. Még felhívja az ügyvédi irodát, Olgi, ma te tartod a frontot. És ne hagyd, hogy az ügyvédjelöltek hülyeségeket csináljanak, ha gáz van, hívjál, légy szíves.

Olgi. Senki nem hívja Olginak, nem is illik hozzá, fehér bőrű, szőke, kicsit arisztokratikus, hogy jutott most eszébe ez az Olgi, mi van ma? Kánikula van, apokalipszis. Megint egy futár, kikerüli a kocsiját, aztán hátrafordul, beint. Közben kiabál, hogy biciklisáv! Balázs indít, a Gaviscon üvege legurul a padlóra, és úgy húz el a biciklis mellett, hogy majdnem súrolja.

A nadrág bevág az ülepénél, a farkára ráfeszül a szövet. Ahogy lenéz magára, Lizi remegő feneke jut az eszébe, ahogy bevágja neki, a lazuló testnek is van vonzereje. Mit csinálhat most? A gyerek az iskolában. Talán bevásárol, talán szeretője van, oda siet reggelente. Néha írogat valamit telefonon, nem lehet belenézni. Fülledt hotelszobákat képzel, Lizi nyitott szemmel kefél, reng a feneke, aztán egy film jut az eszébe, a prosti körbenéz a szálloda folyosóján, a nyílásba csúsztatja a kártyát, női behatolás. Lizi arca megváltozik, olyan lesz, mint a prostié, aztán Olgát képzeli el, a szőke haját hátra rántja, a másik kezével a fenekére csap.

Elfelejt lefordulni a Hungária körúton, Waze, újratervezés, erről beugrik az idézés, hogy megy a tetves Kazincbarcikára, nem volt elég a temetés. Lassan dolgoznak a közjegyzők, az anyja egy éve meghalt. A közjegyző az e-mailekre annyit reagált, hogy a hagyatéki leltárt fel kell venni, kéri szíves türelmét. A sav újra feljön a torkáig, a gavisconos üveg előre-hátra gurul.

Teljesen értelmetlen város, ha el tudsz képzelni igazi porfészket, ez az, mondta Lizinek, aki szerint mégiscsak ki kéne békülnie a családdal, és a város az csak egy város.

Porból porrá, és a többi, hosszú szertartás volt, a bátyjával nem beszéltek sokat, megölelték egymást, ahogy illik, a templomban vagy százan ültek, és még vagy ötvenen álltak a padok mellett. Megfogták a kezét, drága Terike, szegény Terike. Terike különleges asszony volt. Találjon megnyugvásra most már a család, ezt egy alacsony néni mondta, olyan alacsony, hogy le kellett hajolnia, hogy megfoghassa a kezét.

Waze gépi hang, haladjon hetvenkét percet. Száznegyvenöt kilométer eseménytelen út. Fantáziál. Lizi, a szálloda. Olga. Rávág Olga fenekére, piros csíkok, bevérzik, apró piros gyöngyök a fehér bőrön. Megborzong, a légkondi lehűtötte. Egy OMV-nél gyümölcsös sört vesz, hideg sajtos szendvicset, egy doboz Rennie-t. Manszúrtól sms érkezik, van nálam egy érdekes ügy, beszéljünk délután.

Mire a városba ér, beborul, enyhül a hőség, de még így is mellbe vágja, amikor kiszáll a kocsiból. A közjegyzői iroda mellett CBA, dobozos kapucsínót vesz, visszaszáll a kocsiba, nem kell olyan korán érkezni. Közben eszébe jut, hogy Lizivel diétáznak, írnia kéne a kalóriákat a telefonba. Most már mindegy, ez a nap ilyen. A kiürült dobozt az anyósülésre dobja.

A végrendelet. Balázs fiam, Karesz fiam. Az anyja fekszik az ágyán, egy ápolónő pelenkát rak alá. Feltolja a petyhüdt, fehér fenekét, alászuszakolja az anyagot. Látta a ritkás fanszőrzetet, az óriási nyílást. Édeskés szaga volt.

Tíz óra ötvennyolc. A telefonon nézi, ahogy az óra ötvenkilencre vált, és ebben a pillanatban az iroda előtt feltűnik Karesz, ódivatú csíkos ingében, púposan, kezében azzal a kopott bőrtáskával, amit vagy húsz éve cipel magával mindenhova. Az idétlen fia, akit még mindig Árnuskának hív a család, mögötte jön lehajtott fejjel.

Még két percet vár, és kiszáll, a nap újra előbújik a felhő mögül, bekocog az irodába, mintha azon a pár méteren napszúrást kaphatna. A többiek már a kerek asztal körül ülnek, erre tessék, mondja a recepciós. Kávét, vizet hozhatok? Bólint, lehuppan a székre, majd rögtön feláll, mert Karesz felemelkedik, és a kezét nyújtja. Kezet fognak. Árnuska mocorog a széken, de nem emelkedik föl, csak int, szia Balázs. A közjegyző, öreg, vörösre festett hajú nő virágos blézerben, a szemüvege fölött Balázsra néz, kezdhetünk végre?

Csapjunk bele, mondja Balázs, hátradől, érkezik a kávé, a szóda.

A közjegyző papírokat forgat, kérem a személyiket, jelen vannak Joó Károly és fia, Joó Árnus, valamint Szilágyi Balázs. Akkor itt volt egy névváltozás, ugye? Szilágyi Balázs, mondja a közjegyző, született Joó. Született jó, Balázs ezen elmosolyodik, Kareszra pillant, de csak Árnuska mosolyog vissza.

Felolvasom a teljes végrendeletet, mondja a közjegyző, Balázs felsóhajt. Ez a szabály, sajnálom, mondja a közjegyző, azután gyorsan, színtelen hangon hadarni kezdi, hogy Joóné Tóth Terézia, végrendelkezési képességem teljes birtokában, ágyhoz kötve, de szellemileg maradéktalanul ép állapotban az alábbiakban előadom a végakaratomat.

Ezek nem az anyja szavai, valamelyik okos szomszédja megmondhatta az anyjának, hogy néz ki egy végrendelet. Vidéken, persze.

Hosszú felsorolás következik, ingaóra, cigarettatárca, Herendi porcelánkészlet, antik hintaló, gyertyatartók, tételenként az örökös nevével. A régi családi csemegéből az Anker típusú pénztárgép, amit az anyja nosztalgiából rakott el, eljegyzési gyűrű, jegygyűrű, arany nyaklánc, szalvétatartó, karosszék. Régi fényképezőgépek, már nem jók semmire, a Pentax, Minolta, családi fotóalbum, a teljes étkezőgarnitúra azzal a kis sámlival együtt, amit az apja lába alá toltak ebéd előtt.

Árnuska előveszi a telefonját, Karesz oldalra néz, a fejét csóválja, mire Árnuska visszasüllyeszti a kezét az asztal alá. Karesz könyököl, homlokát az ujjaira támasztva, mint mindig, amikor valami bonyolult dologról van szó.

Most jönnek a textilek, mondja a közjegyző mosolyogva. Ezt viccnek szánta? Damaszt abrosz, hímzett vitrázsfüggöny, két darab, fehér csipkefüggöny, négy darab, három garnitúra műselyem ágynemű, lepedővel. Az ágyneműk már nincsenek meg, gondolja Balázs, ráfolyt a cucc az anyja pelenkájából, zöldes és szagtalan foltok a lepedőn, Karesz kidobta, ki ne merje mosni, nem vagyunk rászorulva, mondta az ápolónőnek, és előrángatott egy újat a szekrényből. A pelenkázást, azt nem tanítják az ápolónőképzőben? Balázsnak elnehezült a gyomra, ez egy cirkusz, mondta, miért kell ezt csinálni, Pesten olyan idősek otthona van, hogy étlapról választhatja az ebédet. Az anyja akkor már nem volt végrendelkezési képessége teljes birtokában, időnként visított, minden átmenet nélkül, és nyál csorgott a szája szélén. Karesz halk volt, kimért, az nem gondoskodás, ha bedugjuk egy intézetbe, vannak családi kötelességek. Csak kötelességeink vannak, ordított Balázs, az a család, hogy végignézzük, hogy anyánk összepiszkítja magát? Árnus is ott állt zavart fejjel a szobában, és Balázs nem bírta abbahagyni az ordítást, ezt a mártír baromságot, Karesz, ezt te se hiszed el, hogy normális. Akkor fogadta meg, hogy soha többet nem megy oda. Mert minél jobban ordított, Karesz annál halkabban beszélt. Közelebb lépett hozzá, vagy egy fejjel alacsonyabb, nézte a halántékán a ragyás bőrt, gyerekkorukban nyomogatta a pattanásait, vakarta a sebeket, most teljes nyugalommal állt, nem nézett a szemébe. Azt mondta, igen, ez a család.

Bevágódott a kocsiba, és nem ment vissza, azóta nem látta az anyját. A kórházban sem akarta megnézni. Az alagsori patológián? Kiterítve egy asztalon? Minek, mondta Karesznak. Te se nézd meg.

Jönnek a játékok, most már mindjárt vége, mondja a közjegyző, és begyorsít, átugrik néhány sort, a régi játék pénztárgép Árnuskáé legyen.

Balázs hangosan szusszan egyet az orrán keresztül, a közjegyző felnéz, valami baj van? Nincs baj, haladjunk, mondja, és int a kezével. Ezek a játékok gyerekkorukban sem voltak érdekesek, mert ki akart boltosat játszani, amikor folyton a csemegében kellett besegíteni? Röhej, Árnuska harmincéves.

Pipák, érmék, jelvények, néhány régi pénz, évszámmal együtt, jó, lassan vége, és itt jön a lényeg. A közjegyző kicsit megáll, hatásszünetet tart, és hol Balázsra, hol Kareszra néz.

A négy teherautó, a garázsok, az iroda, a fuvarozási vállalat mindenestül egyenlő arányban Károly fiamé és unokámé, Árnusé legyen.

A hétvégi ház a szőlővel Balázs fiamé legyen.

Dátum, aláírások.

A közjegyző leveszi a szemüvegét, a szárával kicsit belekotor a felgöndörített hajába. Megjegyzés? Nincs. Jó. A végrendelet alakilag érvényesnek látszik. Örökösök vitatják? Nem? Jó. Szilágyi Balázs úrnak köteles rész jár, ezt tudják, ugye? Jó. Balázsra néz, kívánja érvényesíteni ebben az eljárásban?

Kívánom, mondja Balázs. Most következik az igazi show-műsor. Karba fonja a kezét.

A hétvégi ház, mondja a közjegyző, és felemel egy papírt, a szemüvege elé tartja, a hétvégi ház főfala megrepedt, a pince ázik, a szőlő elfagyott, becsértéke ötmillió forint. Nem éri el a köteles rész mértékét. Balázsra néz.

Nem éri el.

Karesz leveszi a könyökét az asztalról, megköszörüli a torkát, és mintha készült volna erre, felajánlja az antik bútorokat Balázsnak, az összes ékszert a feleségének és a játék pénztárgépet a gyereknek.

Faszom a pénztárgépbe. Ide ne add, mert felgyújtom.

A közjegyző megköszörüli a torkát, figyelmeztetem a résztvevőket, hogy az eljárás méltóságának megtartása, itt szünetet tart, az eljárás méltóságának megtartása minden résztvevő kötelessége, válogassák meg a szavaikat.

Karesz kicsit felemelkedik, elnézést, közjegyző asszony, meg fogunk állapodni.

Megspórolom a felesleges köröket, tartsátok meg az antik cuccokat.

Karesz koppint egyet az asztalra, jó, megtartjuk azt is.

Árnuska megszólal, lehetne, hogy, tudod, apa, az a garázs. Az apja leinti, majd ezt mi elintézzük.

A közjegyző szájába veszi a szemüveg szárát, elkezdi nyomogatni a számológépet, Szilágyi Balázs úr részét ki lehet fizetni. Úgy is dönthetnek persze, mondja, és itt Kareszra néz, hogy nem fizetnek, átadom a hagyatékot így, csak akkor Szilágyi Balázs úr pereskedhet, és az ki tudja, meddig húzódik.

Balázs megszólal, ez az eljárás sem éppen egy gyaloggalopp.

A közjegyző nagy levegőt vesz, nem tudom, elnézést uram, hogy mi a szokás maguknál, de ezt a hangot itt hanyagoljuk. Halasszam a tárgyalást?

Karesz közbeszól, nem lesz itt pereskedés, kifizetjük a köteles részt, mi az összeg, átutalom. Előveszi a zsebéből a telefont, pötyög rajta, mintha lenne netbankja, Balázs mosolyogva figyeli, de a szája széle megremeg.

Karesz elrakja a telefont, a közjegyzőre néz, akkor mennyi az annyi?

Az anyja beszélt így, akkor mennyi az annyi, kérdezte valami vállalkozótól, aki összevissza beszélt nekik fiktív és valós árfolyamokról, amikor meg akarta venni a kárpótlási jegyeiket. Balázs apja nem értett semmit, és a vállalkozó nem tudta, hogy igazából az anyjuk hozza a döntéseket. Ültek a nagy étkezőasztalnál, az apja lába alatt a sámli, az anyja lerakta az asztalra a teát, pogácsás kosarat. Mennyi az annyi.

A vállalkozót aztán elhajtotta, és a kárpótlási jegyeket beváltotta egy privatizációs pályázaton, leépítette a csemegét, csak a pénztárgépet tartotta meg, részvényt vett a Kazi Fuvarnál, az apja teljesen begőzölt, most fognak tönkremenni, miért nem bírnak ülni a seggükön, és örülni annak, ami van. Az anyja kiosztotta a feladatokat. Karesz C-s jogsit szerez, Balázs könyvelő lesz, vagy jogász, azután, hogy legalább négyes átlagon leérettségizik. Balázs röhögött, Karesz félrevonta az anyját, de az anyja véresen komolyan gondolta az egészet. Karesz szerint az egy dolog, hogy Balázsban nem lehet megbízni, vegyék például a balhéit, de most akkor pontosan mit is akar anyám, így mondta, magázták az anyját, mit is akar, és miért éppen fuvarozás. Tudom, amit tudok, mondta az anyja, és tényleg tudott valamit, mert jöttek a megrendelések, és Karesz végül letette a jogsit, és mire ő leérettségizett, Karesz már úgy viselkedett, mintha cégtulajdonos lenne.

Alig emlékszik ebből az időből valamire, az érettségi is hogyan lett meg, állandóan Manszúr első csajánál lógtak, aki négy évvel volt idősebb náluk, és anyagozott. Megfogadták, hogy elköltöznek innen, elhagyom a várost, énekelte a csaj, és betörte a kisszoba ajtaján az üveget, simán belefejelt, nem volt százas, borzasztóan röhögtek, aztán mégiscsak hívni kellett a mentőt, mert folyt a vér, de nem volt telefon, a lépcsőházban rohangáltak, és a szomszédok nem mertek ajtót nyitni nekik.

Nem fogják felvenni az egyetemre, mondta Karesz. Az anyja biztos volt benne, hogy meglesz a felvételi, mert igaz, hogy balhéi vannak, de mindenből kidumálja magát, és könyvelő vagy jogász mindig kell a családba. Vagy orvos, de kettes biosszal erre nem számíthatunk, mondta az anyja, és itt megfordult, mert neki hátul is van szeme, és látta ám, hogy Balázs közben lesettenkedett a földszintre. Kicsit úgy nézett rá, mint gyerekkorában. Ez a már megint mit csináltál, de végül is nem számít, mert úgyis neked kell helyrehoznod nézés. Ezekből a gesztusokból öregségére nem maradt semmi.

Szilágyi úr? Rendben lesz így?

Mi lesz rendben, kérdezi Balázs.

A pénz. Elég lesz?

Nyilván bemondtak egy összeget, nem figyelt, ki akarják vásárolni a családból, persze, és le is zárhatja itt az egészet.

Igaz ugyan, hogy nem éri el a törvényes összeget, mondja a közjegyző, és közben a papírok között kotorászik, de Joó Károly úrral már egyeztettünk, és a fuvarozó cég likviditása ekkora összeg kifizetésére most nem alkalmas, mindezt figyelembe véve ez egy méltányos összeg.

Előzetesen egyeztettek. Méltányos összeg. Igen holnap, holnap indulok, énekelte az a csaj, akinek a nevére sem emlékszik, de arra pillanatra, ahogy a fejét belecsapja az üvegbe, és nem azonnal, hanem egy hosszú másodperccel később megindul a vér, arra világosan. Csak Manszúr röhögött, ő valójában lefagyott, belassult az idő, a csaj érdeklődve nézte a kezét, ahogy csöpög rá a vér, és azt mondta nyugodtan, meg fogok halni.

A közjegyző felé fordul. Ebben az eljárásban nem érvényesítem az igényemet, adja át a hagyatékot. Megírja a végzést? Az mennyi idő? El kell intéznem néhány telefont.

Karesz az asztalra csap. Igény. Pereskedés. A keze megremeg az asztalon. Normális emberek nem pereskednek, hanem megoldják az életüket.

Balázs feláll, kiissza az utolsó korty kávét, a telefonját felveszi az asztalról, kioldja a zárat, rosszul üti be a kódot.

Visszamész Pestre irkálni a nyomtatványokat? Azt hiszitek ott fenn, hogy dolgoztok. Mert írtok egy papírt. Jó, hogy írhatsz még egy papírt?

A közjegyző szájába veszi a szemüveg szárát, Balázs látja rajta, hogy mennyire élvezi a műsort.

Jobb, mint itt szívni a faszt, ez biztos.

Árnuskából rövid nevetés tör ki, magas hangon, mint egy vakkantás, Balázs ránéz, szegény, rosszul sikerült gyerek, gondolja, és a torkát síkos érzés járja át, valami csorog hátra. Odaszól a közjegyzőnek, mindjárt jövök, mondja, és felmutatja a telefont.

Kint kifújja az orrát, nem jön semmi. Kocsiba ül, beindítja a motort, a klímát. Manszúrtól két nem fogadott hívás, Lizi visszaírt, na, mi volt, megegyeztetek? És hogy eldugult a lefolyó a konyhában, megcsinálod este, vagy hívjak valakit?

Kopogtatnak a szélvédőn, Karesz áll a kocsi mellett Árnuskával. Lehúzza az ablakot.

A jegyzőkönyvet lezárták, a hagyatékátadó végzést majd megküldik postán, na, szervusz. Karesz hajlott háttal, kezét hátul összekulcsolva elsétál, az összekulcsolt kezében a régi bőrtáska. Árnuska még áll a kocsijánál, és azt mondja, sajnálom, hogy így alakult.

Mit sajnálsz? Hogy örököltél fél céget?

Nem érdekel a fuvarozás, van diplomám, itt hagyom az egészet, neked adom, engem nem érdekel.

Balázs úgy nézi, mint egy látomást, tényleg kész cirkusz ez a család. Karesz közben hátranéz, kiabál, hogy Árnuska, gyere már!

Egyszer ki kell szakadni a családi fészekből, mondja Balázs, kicsit leereszkedően, ezt hozza ki belőle Árnuska, mert hogy lehet így állni, az egyik válla jóval alacsonyabban van, mint a másik, és néha beletúr a hajába, de csak félig, idegesítő ez a félbehagyott mozdulat.

Kinyitja az ajtót, kezet nyújt Árnuskának, kitartás, mondja, és elindul, az első piros lámpánál beírja a Wazéba, Budapest, Rétköz utca. Indulhatunk, mondja a női hang, gázt ad, a gavisconos üveg hátra gurul. Az anyja miért nem közjegyző előtt tett végrendeletet, miért kellett telefirkálnia huszonegy oldalt, soha nem írt semmit hosszasan. A bevásárlólistát sem. Kaja, zöldség, gyümölcs, és ez alatt mindig ugyanazokat értette. Megöregszenek az emberek, és elmegy az eszük, mondta Lizus. De ennyire? Nem nézte meg az anyját a patológián, mégis látja maga előtt lesoványodva, kiterítve. Karesz hívta, meghalt anya. Akkor megmondta Lizinek, engem hamvasszatok. A gyereknek el kellett magyarázni, hogy a nagyi, akit nem látott három éve, felment az angyalok közé, Lizi így mondta, de az emlékeikben, meg persze az angyalok között, örökké él. Ez de béna volt, mondta neki később, amire megkapta, hogy ez mégiscsak jobb, mint a semmi, egyébként is a te anyád volt, akkor találd ki te, mi van a halál után.

Halál után forduljon jobbra. Benzinkút, ebédre sajtos szendvics. Kidobja a gavisconos üveget meg a kapucsínó dobozát. Az összeget végül meg sem kérdezte. Majd tesznek egy másik ajánlatot. A köteles részi igény vajon elévül? Felhívja Olgát, hogy ennek nézzen utána. Vagy beugrik az irodába. Nem jó, mert vasalatlan az inge, és izzadt. Simán kiszagolják, mi van a zakó alatt.

Manszúr megint hívja, kihangosítja a telefont, na, mi van már, nem tudsz nélkülem élni? Nem hát, figyelj, holnap Laza Róka 10 órakor jó neked? Orbitális ügyem van, nagy pénz, majd beszélünk… … …

Köszönöm mindenkinek, aki valamilyen módon hozzájárult ahhoz, hogy ezt a könyvet megírjam és az ép eszemet megőrizzem.

Köszönöm Kukorelly Endrének, hogy inspirált, és öt éve elsőként biztatott az írásra.

Köszönöm Márton Lászlónak, hogy megtanulhattam tőle: az „egész jó” az nem elég jó.

Szolláth Dávidnak köszönöm, hogy akkor is hitt bennem, amikor én nem, és észrevételeivel segített jobb íróvá válnom.

Köszönöm Mészáros Sándornak, hogy rendületlenül várta a kéziratot.

Köszönöm a Budapest Főváros XI. Kerület Újbudai Önkormányzatnak, hogy a Mecénás Alkotói Ösztöndíjjal időt biztosított nekem az íráshoz.

Köszönök a férjemnek mindent, de mindent.

Tartalom

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2024
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Felelős szerkesztő Mészáros Sándor
Korrektor Rácz Ágnes Éda
Borító Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 506 7

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL