M. L. Wang: Blood Over Bright Haven

Copyright © 2023 by M. L. Wang

Hungarian Translation © Bosnyák Edit

Spellograph illustration by Elwira Pawlikowska

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

M. L. Wang: Blood Over Bright Haven

Del Rey, an imprint of Random House, a division of Penguin
Random House LLC, New York, 2024

Fordította: Bosnyák Edit

ISBN: 978 615 650 760 0 (epub)

Anassa Könyvek

Felelős kiadó: Baldauf Tünde

A borítót készítette: Aarushi Menon

A térképet készítette: Elwira Pawlikowska

Szerkesztő: Tegyi Tímea

Korrektor: Kótai Katalin, Kiss Regina

Tördelés: Baseline Stúdió

Műfaj: fantasy

A DNF csapatának azért,
mert átsegítettek a Hosszú Éjszakán

1.
Virágos rét

Thomil a hosszabbik úton tért vissza a felderítésből. A józan ítélőképessége dacára lehúzta a fejéről a farkasprém csuklyát, és élvezte a szúrós és hideg szelet, miközben a süvöltő sötétben gyalogolt. Thomil istenei benne voltak ebben a hidegben, a hóban és a fagy alatt szunnyadó, színt ígérő sáfrányok szárában. Érezni akarta, ha valóban most ölelik át őt utoljára.

A törzse életben maradt tagjai szorosan összebújva várták a Tiran-tó partján. A caldonnok ijesztően kevesen voltak a sötétben a hatalmas, összefüggő jégtáblához képest. Az őrszemek közül, akik leváltak a csoporttól azért, hogy ellenőrizzék, nem fenyegetik-e őket a rémfarkasok, a hóoroszlánok vagy az ellenséges törzsek, Thomil tért vissza utoljára, és vele együtt negyvenre nőtt a létszám – negyvenen maradtak abból a népből, amelyiknek egykor több tízezer tagja volt.

– Nincs veszély – mondta Beyern, a vadászok vezetője, amikor Thomil elment mellette.

Nem tett fel kérdéseket, mert minden szükséges információt kiolvasott Thomil testbeszédéből.

Mivel az élet fokozatosan eltűnt Kwen síkságairól, a felderítést inkább megszokásból végezték el, mint elővigyázatosságból. A caldonnok hat hónappal ezelőtt találkoztak utoljára egy másik néppel, és Thomil évek óta nem látott egyetlen rémfarkast sem. A síkságok legádázabb gyilkosa nem e világi lábakon járt, és a Kwen legjobb őrszemei sem vették észre, hogy közeledik.

– Csatlakozz a családodhoz! – Beyern a sötétben egymáshoz simuló Maeva és Arras felé biccentett. – És vedd fel a csuklyádat, te ostoba!

– Igen, bácsikám!

Thomil elmosolyodott, felhúzta az elzsibbadt fülére a csuklyát, és közben igyekezett nem arra gondolni, hogy talán ez volt az utolsó alkalom, amikor rászólt a nagybátyja.

Maeva egy szót sem szólt, amikor Thomil lekuporodott mellé. Thomil már öt éve magasabb volt a nővérénél, de számára mindig Maeva jelentette a menedéket és a fénysugarat, amikor az összes szeretet eltűnt a világból. Maeva belenézett Thomil szemébe, azután a tó mögötti ragyogás felé fordult, arra ösztönözve az öccsét, hogy kövesse a tekintetét és osztozzon meg vele a reményben.

A tó túlpartján lévő ország teljesen idegen volt a számukra – az épületek a legmagasabb fáknál is magasabbak voltak, a tornyok úgy fúrták keresztül az égboltot, mint a fogak, dübörögtek és nyikorogtak a gépek. Tiran sohasem lesz az otthonuk, de esélyt adott a túlélésre. A fém metropolisz körül egy varázslatból készült, kupola alakú pajzs csillogott, ami a nyugaton magasodó, napelnyelő hegységtől egészen a keleten lévő, alacsonyabb dombokig tartott. A mágia fényes erődítménye megvédte a benne lévőket a téltől, a Mételytől és minden egyébtől, ami a kihalás szélére sodorta a caldonnokat.

– Készen állsz? – kérdezte Arras, aki előszeretettel tett fel bárgyú kérdéseket.

– Nem.

Thomil ügyelt arra, hogy ne legyen bosszús a hangja, de közben arra gondolt, hogy vajon ki az, aki készen áll a szinte biztos halálra. Vagy ha nem is a halálra, akkor valami olyasmire, ami teljesen ismeretlen a számára. Thomil az anyjaként tekintett a Kwen síkságaira. Kegyetlenek voltak ugyan, de ki lehetett ismerni őket, ha az ember elég türelmes volt ahhoz, hogy kifürkéssze a titkaikat. Miközben a tó túlpartján magasodó várost bámulta, a tudata képtelen volt beletörődni abba, hogy biztonságban lesznek abban a felfoghatatlan varázslatból készült burokban.

Maeva megfogta Thomil kezét, és megszorította. Az érintése ugyanolyan megnyugtató volt, mint akkor, amikor gyerekek voltak, és Thomil sírva ébresztette fel őt azzal, hogy sok szájú farkasokkal álmodott. Thomil a legszívesebben levette volna a szarvasbőr kesztyűjét, hogy igazából is megérinthesse a nővére kezét arra az esetre, ha többé nem lesz rá alkalma. De a caldonnok hallgatólagosan megállapodtak abban, hogy nem fognak elbúcsúzni egymástól. A józan ész dacára hinniük kellett abban, hogy mindannyian látni fogják a napfelkeltét.

– Thomil! – mondta magabiztosan Maeva, ami arról árulkodott, hogy az önuralma dacára kételyek gyötrik. – Sohasem rövid az a távolság, amit érdemes lefutni. – A vadászok régi bölcsességét, ami abból az időből származott, amikor napokig kellett követni a legnagyobb vadat, hogy leteríthessék, Maeva kiegészítette egy másikkal, ami rá jellemzően meglehetősen ködös volt: – Tudod, hogy nem a feledés elől menekülünk, hanem a remény felé futunk.

Maeva és Arras kislánya álmosan dünnyögött valamit az apja vállán, és Maeva erősebben megszorította az öccse kezét, leleplezve a kétségbeesését.

– Neked pedig tudnod kell, hogy Carrának nem esik baja – felelte Thomil, mert ő is szerette volna megnyugtatni valamivel a nővérét. – Arras legalább arra képes, hogy fusson.

– Ezzel burkoltan arra céloztál, hogy ostoba vagyok? – kérdezte Arras, és felvonta sűrű, vörös szemöldökét.

– Ez egy burkolt célzás volt?

– Esküszöm, hogy behúznék neked egyet, öcskös, ha nem aludna a lányom.

– Tudom. – Thomil rávigyorgott a hatalmas termetű sógorára. – Szerinted miért vártam meg, hogy elaludjon?

Ostoba párbeszéd volt, de legalább megnevettette Maevát. Az utolsó perceket töltötték együtt családként a tó partján, és csak az számított, hogy szeretetteljesek legyenek ezek a pillanatok.

– Hamarosan elérkezik az idő. – A vén Sertha reszelős hangja úgy tornyosult a halk beszélgetések fölé, mint egy tölgyfa. – Mozgassátok meg a lábatokat, hogy beinduljon a vérkeringés!

– Hagyjátok hátra a szerszámaitokat és a fegyvereiteket! – tette hozzá Beyern. – Feleslegesen lelassítanak benneteket.

Thomil engedelmesen leakasztotta a válláról az íjat és a tegezt, és letette őket a hóba. Nem számított arra, hogy ilyen nehéz lesz búcsút venni a fegyvereitől. A caldonnok ezer éven keresztül a legkiválóbb vadászok hírében álltak. Azzal, hogy hátrahagyták az íjakat és a dárdákat, mintha végleg beismerték volna, hogy többé nem azok a csúcsragadozók, akik az őseik voltak.

– Talpra! – Beyern végigsétált a tóparton, és felhúzta a gyengéket és az álmosakat. – Most van a leghidegebb, ezért a tó melegebb partján talán megtart minket a jég.

A visszatérő napfény már összeesküdött a fényes kupolából áradó meleggel azért, hogy elvékonyítsák a jeget a síkságok és Tiran között elterülő tavon. A nyár melege idővel el fogja olvasztani a hegység tövében a szelek miatt összegyűlt, áthatolhatatlan havat, szabaddá téve a Tiran felé vezető, valamivel biztonságosabb utakat, de még a legoptimistább caldonnok is tudták, hogy nem fogják kihúzni addig. A Métely sokat elpusztított azok közül az állatok közül, amelyekre vadásztak, és azok közül a növények közül, amelyeknek a terméseit nyáron elraktározták, hogy túléljék a Hosszú Éjszakát.

Most kellett átkelniük a tavon, mert ez volt az egyetlen esélyük.

A négyéves Carra felébredt, amikor Arras megigazította őt a vállán.

– Thomil bácsi visszajött már, apa? – kérdezte álmosan.

– Igen, kicsikém. Itt van velünk – felelte Arras, de Carra aggodalmas arckifejezése miatt végül belefúrta az orrát a kislány borzas, vörös hajzuhatagába, és belesúgott valamit a fülébe, amivel megnevettette. – És most maradj csöndben, szívem! Minden rendben lesz.

A Carrával egyidős és nála fiatalabb gyerekek nem tudtak futni a majdnem térdig érő hóban, ezért őket vinni kellett. Arras szerencsére megőrizte a bivalyerejét a Hosszú Éjszaka szűkös hónapjaiban. Ha kegyes lesz a sors, le tudja futni a három kilométeres távot a kislánnyal a karjában, de ez is csak egy halvány reménysugár volt. A tavon nem a hideg, a kimerültség vagy a vékony jég lesz a legveszélyesebb ellenfelük.

A Métely lesz az, a tízszeresére felnagyítva.

– Addig fussatok, amíg képesek vagytok levegőt venni! – mondta Beyern. – Ne álljatok meg, bármi történjék is! Ne forduljatok vissza senkiért, még a saját véretekért sem! – A szavai fehérré váltak, és úgy lógtak a levegőben, mint egy özvegyi fátyol. – Most egy a vérünk, egy a nevünk, és egy a célunk: az, hogy átkeljünk.

– Készüljetek fel! – kiáltotta a vén Sertha, miközben a caldonnok felsorakoztak a sziklákon.

A nagy létszám elvileg az előnyükre vált. Egyetlen magányos futó sem jutott át egy darabban a túlsó partra, de a nagy létszámú csoportoknak néha volt esélyük. Zsákmányészjárás.

– Indulás!

A caldonnok egy emberként futásnak eredtek a tavon.

Abban a pillanatban, amikor Thomil rálépett a jégre, valami megváltozott. Normális körülmények között a Métely nem jelezte az érkezését a halandók érzékei számára, de Thomil ezúttal érezte, hogy a légnyomás kissé megváltozott, és a levegőben lóg a gonosz ígérete.

Valamivel távolabb fehér fény világította meg a sötétséget, és elkapta az egyik tinédzser vadászt, aki megelőzte a többieket. Amikor a fény hozzáért a fiú kabátjának az ujjához, a fiú megtorpant, és amikor a fény fellobbant, és megvilágította a fiú arcát, Thomil felismerte a Métely első áldozatát: Drevan volt az, aki tavaly télen lett árva, kiválóan értett a csapdák készítéséhez, és csöndes volt… De most nem maradt csöndben. Senki sem maradt csöndben, amikor a Métely felfalta a húsát.

A tágas, közönyös tér és a hideg felerősítette a rémálomba illő ordítást. A bőr úgy hámlott le a húsról, a hús pedig a csontról, mint a lefejtett pamutgombolyag. Néhány felnőtt futó, akik Drevan közelében jártak, döbbenten botladozva megtorpantak, pedig a hátuk mögött a vének azt kiáltozták, hogy „Ne álljatok meg! Őt már elvesztettük. Fussatok!”

Mivel Drevan mindenkit megelőzött, mindenki látta, hogy üvöltve darabokra hullik, de végül a fényszalagok lehámozták a szájat a fogairól, a bőrt a bordáiról, és a tüdejét is elpusztították. Néhány másodperc leforgása alatt a prémvadászból semmi sem maradt egy kupacnyi ruhán, hajon és csupasz csonton kívül. A testéből kifröccsent vér úgy nézett ki a hóban, mint egy virág.

– Előre, fiaim! – Beyern elkapott két fiatal férfit, akik megálltak, és mozgásra kényszerítette őket. – Senki kedvéért ne nézzetek hátra!

Drevan után Elrát vesztették el, egy nyolcéves fiút, aki nehezen haladt a hóban a csoport végén. Thomil csak a szeme sarkából látta, hogy az egyik nő – talán Elra anyja vagy az egyik nővére – képtelen volt elengedni a fiú kezét, így őt is elragadta a fény. Mivel a Métely nem lakott jól az alultáplált gyerekkel, azonnal a következő áldozata felé pörgött, ugyanúgy, ahogyan átugrott az egyik kalászról a másikra, amikor a szél összefésülte őket. A fiú és a nő egymás után bomlott le, összeolvadt virágokat rajzolva a tó jegére.

Thomil nem hibáztatta azokat a fiatal caldonnokat, akik öklendezni és sírni kezdtek attól a látványtól, hogy a társaik szalagokká válnak. De ő már húszéves volt, és annyi számára kedves embert veszített el a Métely miatt, hogy megkeményedett. Kitartóan futott a nővére és a nővére férje mellett, gondosan ügyelve a lépteire, függetlenül attól, hogy mit hallott, és kinek a kiáltozása húzta vissza a szívét.

Igyekezett figyelmen kívül hagyni, hogy felismerte Mirach üvöltését, aki az utolsó életben maradt, gyerekkori barátja volt, és ő volt az utolsó, aki kitanulta a törzs hagyományos ácsmesterségét. Igyekezett figyelmen kívül hagyni, hogy a fény felfalta Rhigát, aki szoptatós dajkája lett, miután az anyja meghalt; Tarhemet, aki megtanította vadászni, miután elvesztette az apját; Landairt, aki olyan kiváló emlékezőtehetséggel rendelkezett, hogy életben tartotta a törzs legrégebbi dalait.

A megsokszorozódó és visszhangzó üvöltések szerencsére egy mindent elborító, szívet tépő vonyítássá olvadtak, még a legkiválóbb hallással rendelkezők sem tudták volna megkülönböztetni egymástól az egyes emberek hangját. Ahelyett, hogy azon töprengett volna, hogy hány caldonn maradt talpon, Thomil Arrasra összpontosított, aki néhány lépéssel megelőzte, és Maevára, aki mellette futott. Ki fog tartani, amíg ők vele vannak, és ha egyszer csak eltűnnek… nos, Thomil erre az eshetőségre is megpróbált felkészülni.

Már majdnem a tó közepénél jártak, és azok a fiatalok, akik eleinte száguldottak, kezdtek kifáradni. Most azok a futók kerültek az élre, akik idősebbek és edzettebbek voltak, többek között Thomil, Maeva és Arras. Arras vezette a maroknyi csoportot, mindenkit megelőzve, még úgy is, hogy Carrát cipelte. A caldonnok hozzá voltak szokva a téli futáshoz, de még a legjobb állapotban lévő tüdő is csak egy bizonyos mennyiségű hideg levegőt tudott befogadni. Thomil érezte, hogy az ő mellkasába is bekúszott a fagy. Néhány lépéssel lemaradt Maevától abban a reményben, hogy le tudja lassítani a légzését, és enyhíteni tudja a károkat, aztán abban a pillanatban újra felbukkant a fehérség.

Pontosan Arras lapockái között.

– Nem! – kiáltotta könyörgő hangon Maeva, de nem tudta megállítani az elkerülhetetlent.

Arras a felesége felé fordult, és Thomil még sohasem látta ilyen rémültnek a sógorát. Alig lehetett kivenni a szavakat az üvöltéséből:

– Vedd át Carrát!

Az ősi anyai kétségbeesés miatt Maeva egy szempillantás alatt leküzdötte a közöttük lévő, néhány méteres távolságot, és amint kikapta a lányát a férje izmos karjából, Arras egy fényspirál formájában darabokra hullott.

Carra felsikított, amikor az egyik kóbor fénynyaláb belecsípett az arcába, utána azonnal elhallgatott, mert elvesztette az eszméletét. Thomil némán azért imádkozott, hogy ne legyen ennél nagyobb baja. A fény épphogy hozzáért a kislány arcához, de nem sikerült átugrania Arras testéről az övére.

– Arras! – nyöszörögte fájdalmasan Maeva, miközben a férje belezuhant a hóba egy vörös virág formájában, amit nem lehetett megkülönböztetni a többitől. – Arras! Nem, nem!

De csupán annyit tehetett a férjéért, hogy nem állt meg. A mellkasához szorította az ernyedt Carrát, és botladozva és zokogva futott.

– Majd én átveszem! – kiáltotta Thomil, mert rájött, hogy a veszteségtől lesújtott nővére nem fogja elbírni a terhet. – Bízd rám, Maeva! – Odaszaladt a nővére mellé, és futás közben magához ragadta a kislányt. – Te összpontosíts a futásra!

A jéghideg levegő nemcsak szaggatta, hanem döfködte is Thomil tüdejét, de már nem törődött a maradandó károsodásokkal, mert ő lett a felelős Carra biztonságáért.

Az életben maradt futók megtették az út háromnegyedét. Hamarosan átérnek a túlsó partra, és maradtak még néhányan. Thomil nem nézett körbe, de amikor éppen nem üvöltött valaki, hallotta a többiek nyikorgó lépteit a hóban. Abban a hóban, ami egyre jobban elvékonyodott, és egyre vizesebb lett, ahogy egyre közeledett Tiran fényesen ragyogó határa. A kupolából áradó meleg jólesett volna Thomilnak, ha a tüdejét nem perzselte volna nyersre a hideg.

A csizmája jobban belesüppedt a vizes hóba, mióta átvette Carrát. Egy reccsenést hallott hirtelen, mintha eltört volna egy száraz faág. Csak akkor tudta beazonosítani a hangot, amikor felerősödött, és valaki felkiáltott a háta mögött:

– A jég! Be fog szakadni!

Thomil éppen akkor nézett hátra, amikor az első ember eltűnt. Beyern volt az, a vadász, akiből a tó zsákmánya lett. A lék éles, csipkézett pereme úgy harapott bele, mint egy fogsor, és miközben a repedések szétterjedtek onnan, ahol eltűnt, a Thomil mögött futó nők és férfiak megbotlottak – mind a hatan.

Jóságos istenek! Már csak hatan maradtak?

Nem.

Nem, az nem lehet… De a repedező jég mögött a hó megmutatta az igazságot egy vörös virágokkal tarkított rét formájában. Több mint harminc caldonn vált vérré a havon, csak egy maroknyian maradtak – és berepedezett alattuk a jég. Ijesztően gyorsan követték egymást az események, mint amikor a Métely egyik élőlényről a másikra ugrott. A fülsértő reccsenések összekeveredtek az üvöltésükkel, hogy aztán a törzs utolsó tagjait elnyelje a közönyös tó jéghideg vize.

– Nem! – nyöszörögte Thomil, amikor a nővére is eltűnt.

Miután az anyjuk meghalt a szülőágyon, Maeva vette a karjába az újszülött Thomilt. Amikor a Métely elvitte az apjukat, Maeva dörzsölte le Thomil arcáról a vért és a könnyeket. Miután az összes nagynénjüket és testvérüket elvesztették, Maeva Thomil mellett maradt. Ő volt az egyetlen állandó dolog az életében.

Thomil világa úgy omlott össze, mint a jég. Térdre rogyott, körülfonta a sötétség és a hideg, habár alatta még nem repedt be a jég. A családjával együtt fulladt meg.

A következő pillanatban egy kiáltás hasította keresztül a levegőt, mint egy dárda:

– NEM!

Maevának csak a feje látszott ki a lékből, a halál hidege már belekapaszkodott az ajkába, vörös haja ráfagyott az arcára. Felküzdötte magát az egyik jégtáblára, de nem azért, hogy éljen, hanem hogy üvölthessen:

– Ne állj meg, Thomil! ROHANJ!

És Thomil szíve fájdalmasan felismerte az igazságot: Maeva azért cipelte el őt eddig a pillanatig, hogy megtehesse az utolsó métereket a lányával a karjában. Thomilnak életben kellett maradnia Carra miatt, és ez erősebb motiváció volt a félelemnél és a gyásznál.

A víz fehéren világítani kezdett – először három, utána négy, öt, majd hat helyen –, és a jeget vörösre festette az áldozatok vére, miközben a Métely felfalta a fuldoklókat. És így tűntek el örökre a caldonnok.

De nem egészen. Thomil magához szorította az unokahúgát. A kislány feje rábukott a mellkasára, és ez elég erőt adott neki ahhoz, hogy felálljon. Maradtunk még néhányan!

Egy a vérünk. Beyern szavai visszhangot vertek a fejében, miközben a vadász, Maeva és a többiek belecsúsztak a fehéren lángoló halál kitátott pofájába. Egy a vérünk, egy a nevünk, egy a célunk…

És mivel Thomilnak semmije sem maradt ezen a célon kívül, megfordult, és száguldani kezdett a város felé.

Úgy futott, ahogy ember még soha, nem törődve azzal, hogy tönkreteszi a testét. Carra súlyának le kellett volna lassítania, ehelyett úgy húzta előre, mintha Kwen összes istensége átadta volna neki az erejét, hogy leküzdhesse az utolsó szakaszt. A tűzhely istennőjének, Siernayának az ereje Thomil izzó tüdejéből táplálkozott; a vadászat istene, Mearras, a testét meghazudtoló erővel ajándékozta meg; a vizek istennője, Nenn, gondoskodott arról, hogy ne szakadjon be a csizmája sarka alatt berepedező jég. A tóparton heverő sziklák aranyszínnel ragyogtak Tiran varázslatától. És maga a Halál látszólag hagyta, hogy Thomil kicsússzon a kezei közül, és megmeneküljön.

Az utolsó néhány méteren a csizmája beszakította a meleg miatt elvékonyodott jeget, de ez már nem számított. A víz csak a sípcsontjáig ért, recsegve és ropogva haladt előre. A szilánkosra tört jég felhasította a bőrét, de nem érezte a fájdalmat a hideg miatt. Úgy ért ki a partra, mint egy eszelős, és felkapaszkodott a sziklákon a biztonságot jelentő, aranyszínű fénybe. A varázserőből készült határ nem gátolta meg abban, hogy belépjen, és az aranyszínű ragyogástól bizseregni kezdett a hideg bőre.

És a határ túloldalán a tavasz várta.

Sikerült!

Thomil térdre rogyott a legsimább talajon, amit valaha látott. De rájött, hogy ez nem talaj, hanem egy tirani találmány, amit járdának hívnak. Óvatosan lefektette Carrát a természetellenesen sima felületre. A kislány sápadt volt a hideg miatt, és szivárgott az arcából a vér ott, ahol a Métely egy sarlót égetett a szemhéjára. Thomil esetlen mozdulatokkal lehúzta a remegő kezéről a bőrkesztyűt, és rászorította két ujját Carra nyakára.

– Kérlek…! – dünnyögte. – Kérlek, kérlek…!

És az istenek megint kegyesek voltak, pedig ezen a helyen nem férhettek hozzá. Érezte a kislány szívverését.

Carra életben fog maradni. Miután ezt felfogta, az állatias erő távozott a testéből, ő pedig összerogyott az unokahúga mellett.

A Métely eltűnt a levegőből, de vele együtt Thomil isteneinek a suttogása is megszűnt, borzalmas űrt hagyva maga után. Kinyitotta a száját, hogy zokogjon, de csak arra futotta az erejéből, hogy sípolva kapkodja a levegőt. A könnyei belefolytak a halántékára tapadt hajába, felolvasztották a bőrére kristályosodott verejtéket. Gyűlölte magát azért, hogy nem tud üvölteni. A caldonnok eltűntek, az összes tudásukkal, a dalaikkal és az egymás iránt érzett szeretetükkel együtt. Remegnie kellene a Földnek. Fel kellene hasadnia az égboltnak, és jajveszékelnie kellene a veszteség miatt. Ehhez képest Thomil mozdulatlanul feküdt, úgy tátogott, mint a partra vetett hal, és egyetlen hangot sem tudott kipréselni magából.

Nem tudta megállapítani, mennyi idő telt el, amikor egy csizma belefúródott a vállába.

– Hé! – A hang türelmetlen volt, mintha régóta ismételgette volna önmagát. Thomil lassan kinyitotta a szemét, és miután kitisztult a látása, megpillantott egy idegen férfit, akinek zöld szeme, pisze orra és rövid, barna haja volt. – Magadhoz tértél, Mételyes?

A tirani nyelv ugyanabból a fából nőtt ki, mint azok a nyelvek, amelyeket Thomil ismert – a gyökerét a caldonn nyelv alkotta, a szótagok szerkezete pedig endrasta volt, mint a levelek szélén a fűrészfogak –, de beletelt egy kis időbe, mire a füle hozzászokott az össze nem illő hangokhoz. A keleti dombok mögül kikukucskáló nap nem olyan volt, mint amilyennek Thomil megismerte. A varázskupola miatt megváltozott a színe, és a tirani szögletes épületek furcsa és szigorú háromszögekre törték meg fényét. Thomil azt is megállapította, hogy a levegő is furcsa, miután a tüdeje már nem perzselt annyira, és minden egyes levegővétel alkalmával érezte az ízét. Füstös volt, de ez a füst nem hasonlított a tábortűzre, sem a futótűzre, hanem kissé savas volt, mint az epe.

– Hé, Benny! – kiáltott hátra a határőr a válla fölött. – Találtam egy kwent. Gyere ide!

– Csak egyet? – kérdezte a társa.

– Nos, valójában kettőt, ha ezt a gyereket is beleszámolom, de szerintem ő már nem él.

Thomil tiltakozni akart, de csak egy hörgésre futotta tőle.

Felbukkant fölötte egy másik férfi, aki ránézésre csupán annyiban tért el a társától, hogy szeplős volt az orra. A vén Sertha figyelmeztette őket arra, hogy a tiraniakat nehéz lesz megkülönböztetni egymástól. Ez a két férfi egyforma, merev, rézgombos egyenruhát viselt, és a hátukon fémből készült fegyver lógott, ami hosszabb volt a furkósbotnál, de rövidebb a dárdánál. Puska.

– Ha túl gyengék ahhoz, hogy dolgozzanak, itt nincs helyük – közölte fagyosan a szeplős orrú határőr.

Ez vajon azt jelenti, hogy…?

– Visszadobjam őket?

– Ne! – nyöszörögte Thomil, és elkapta a pisze orrú határőr csizmáját. Nem tudott felállni, és csupán reszelős hangú nyöszörgésre futotta az erejéből, de a keze erős volt a bőrvarrástól és az íjak húrozásától. Abban reménykedett, hogy ez majd önmagáért beszél. – Tudok dolgozni.

Megtanult néhány tirani szót az átkelés előtt. A vén Sertha azt mondta, hogy a túlélés érdekében szükségük lesz rájuk azoknak, akik átjutnak a határon.

– Tudok dolgozni!

– Tényleg? – kérdezte hitetlenkedve a szeplős orrú férfi. – Nem úgy nézel ki.

– Elég erős a szorítása – jegyezte meg a pisze orrú társa, és vágott egy grimaszt, amikor lepillantott a csizmájára. – Talán be kellene vinnünk a táborba, hogy kiderüljön, rendbe jön-e.

– Rendben van – morogta bosszúsan a szeplős orrú férfi. – Én megszabadulok a kislánytól.

Az egyenruhás határőr lehajolt, hogy felemelje Carrát.

– NEM!

A kétségbeesés miatt Thomil testébe visszatért az erő, és ráfeküdt az unokahúgára.

– Ó, Feryn szerelmére!

A pisze orrú férfi beakasztotta a lábát Thomil válla alá, hogy lerúgja a kislányról. De a vén Sertha azt is elmondta, hogy a tiraniak nem választhatták el a szülőket a gyerekeiktől, mert a vallásuk megtiltotta. Éppen ezért Thomil átölelte Carrát, és reszelős hangon elmondta azt a néhány szót, amelyeket a caldonnok ritkán használtak:

– Az enyém… az én lányom.

Borzalmas érzés volt megtagadni Maeva és Arras létezését, akiknek a vére még friss volt a havon. De a tiraniak furcsa erővel ruházták fel a szavakat és a tulajdont.

A csizma kicsúszott Thomil válla alól.

– Szóval a lányod? – kérdezte a szeplős orrú férfi.

És úgy tűnt, hogy a tiraniak ugyanúgy nem tudják megkülönböztetni egymástól a kwen arcokat, mint a kwenek a tiraniakat, mert egyik határőr sem tette fel azt a kérdést, hogy akkor miért nem hasonlítanak egymásra. Beérték azzal, hogy Thomilnak és Carrának is szürke volt a szeme.

– Rendben van, akkor együtt mehettek a táborba. Majd kiderül, mennyire fog tetszeni neked az a hely. – Thomil értetlenül összeráncolta a szemöldökét, ezért a szeplős orrú férfi gyűlölködve hozzátette: – A saját sírodat fogod megásni azzal, hogy etetned kell egy éhes szájat.

Ha az őr így akart ráijeszteni Thomilra, akkor csúfos kudarcot vallott. Ezek szerint nem fogta fel, hogy Thomil már halott volt. Az egész lénye a határ túloldalán hevert véres cafatokban, amelyek a következő hóesés alkalmával nyomtalanul eltűnnek majd. De Carra életben volt. És miközben Thomil vett egy mély lélegzetet, megesküdött a néma isteneinek arra, hogy a kislány életben marad.

A szíve mélyén kételkedett abban, hogy fel lehet nevelni egy caldonn gyereket ebben a vasból és fogaskerekekből épült városban, de az összes ősét megtagadta volna, ha nem tesz egy próbát. Amíg együtt vannak, képes elhitetni magával, hogy volt értelme az átkelésnek és a mészárlásnak.

A caldonnok életben maradtak.

Az összes jelenlévő ámultan nézte végig, ahogy Stravos a görbe lábán állva felépítette a pajzsot olyan varázsmunkával, amelyhez foghatót Leon lordpróféta is ritkán látott – az egyik rétegnek az volt a feladata, hogy védelmet nyújtson a téltől, a másiknak pedig, hogy védelmet nyújtson a legkegyetlenebb Mételytől. És ebben az aranyból készült bölcsőben, amely Isten Akaratából jött létre, és az Ő mágusai tartják karban, beköltözött a Kiválasztott népünk.

Tirasid, Alapítás, 3. vers (Tiran 56. éve)

2.
Egy elszánt nő

Sciona nekitámasztotta a homlokát az előtte lévő ülés háttámlájának, de hiába próbálta lelassítani a légzését.

– Gyerünk, kicsikém! – unszolta Alba. – Dőlj hátra, és egyél egy pogácsát!

– Nem tudok enni. – Sciona lehunyta a szemét, miközben a halkan zúgó vonat a célja felé robogott. Rettenetesen kavargott a gyomra. – Még nem.

– Nem fogsz hányni.

– Lehet, hogy fogok – sziszegte Sciona.

– Jóformán hozzá sem nyúltál a reggelidhez.

– Jobban teljesítek, ha üres a gyomrom.

– Ennek nincs semmi értelme – felelte Alba, és beleharapott az egyik ropogós pogácsába.

– Lehet, hogy számodra nincs.

Az éhség miatt Sciona könnyebben tudott összpontosítani akkor, amikor csúcsjáraton kellett működnie. Ellensége volt a megelégedés és a kényelem. Ma reggel belepiszkált a rántottába, hogy örömet szerezzen Winny néninek, de szüksége volt a gyomrában tátongó, fájdalmas űrre.

– Nézd, megértem, hogy izgulsz…!

– Szerintem nem érted meg – dünnyögte Sciona az ülés háttámlájának. – Senki sem érti meg, mert a mi generációnk egyetlen nőtagja sem próbálta letenni ezt a vizsgát.

– Milyen drámaian fogalmazol! – Alba elnevette magát, és Sciona anélkül is tudta, hogy az unokatestvére vágott egy grimaszt, hogy ránézett volna. – Túl szigorúan bánsz magaddal. Borzalmas lehet ilyen tehetségesnek lenni.

Nem tehetségesnek, hanem telhetetlennek és eszelősnek – gondolta Sciona.

– De ha ez valóban így van, akkor elvileg könnyebb dolgod van azért, mert nő vagy, nem igaz?

– Hogy érted azt, hogy könnyebb, Alba? Kérlek, világosíts fel!

– Úgy értem, hogy egészen mostanáig egyetlen nő sem ment át azon a vizsgán, tehát nem szégyen az, ha megbuksz.

Nem szégyen. Alba természetesen így gondolkodott. A szégyennek a büszkeség volt a feltétele, és Alba nem rendelkezett azzal a megmagyarázhatatlan büszkeséggel, mint Sciona.

– Nem a szégyen miatt aggódom – mondta Sciona, habár tudta, hogy szégyenkezni fog, mert keményen dolgozott. – A nők tízévenként egyszer jelentkezhetnek erre a vizsgára. Ugye tudod, hogy ennek mi az oka?

– Igen, tudom – felelte Alba azon a szenvedő hangon, amit Sciona képtelen volt elviselni. – Azt állítják, hogy a nők vizsgáztatása felesleges időpocsékolás.

– Pontosan. És ez azt jelenti, hogy a Magisztrátus azért buktat meg tízévenként egy nőt, hogy bebizonyítsa: a nők nem érdemlik meg, hogy a Tanács levizsgáztassa őket. Érted már, mi a problémám? Ha kudarcot vallok, én leszek az a bizonyíték, és az elkövetkezendő tíz évre megfosztom a női kutatómágusokat ettől az esélytől.

– Szerintem túlgondolod ezt az egészet.

– Szerintem te alulgondolod. Az efféle vizsgák a politikáról és a magamutogatásról szólnak. Hazugság az egész, érted? – Sciona nem értett a politikához, de a Magisztrátus néhány működési elve teljesen nyilvánvaló volt. – Ennek a vizsgának másokra nézve is következményei lesznek.

– Oké, de te mióta törődsz másokkal?

– Törődöm másokkal – tiltakozott Sciona, de a hanghordozása nem volt túlságosan meggyőző.

– Igazán? Hogy kerülnek ide ezek a pogácsák?

– Tessék?

– Ki sütötte őket?

– Winny néni? – felelte kissé bizonytalanul Sciona.

– Emlékszel arra, hogy megsütötte őket tegnap este vagy ma reggel?

– Miért emlékeznék rá? – csattant fel Sciona. – Kissé elfoglalt voltam, mert fel kellett készülnöm életem legfontosabb vizsgájára.

– A pék fiától, Anseltől kaptuk őket ajándékba, aki minden reggel vigyorogva integet neked, mióta a családja megnyitotta az utcánkban a pékséget. Tegnap este hozta át őket, mielőtt felálltál az asztaltól. – Mivel Sciona továbbra is értetlen arcot vágott, Alba hozzátette: – A választással kapcsolatos előrejelzéseket hallgattuk a rádióban, amikor bejött. Ránéztél. Tényleg nem emlékszel?

– Nem tudtam, hogy az is egy vizsga volt – felelte keserűen Sciona. – A sapkája színére is emlékeznem kellene? Talán tett egy érdektelen megjegyzést az időjárásról?

– Lehetnél vele kedvesebb. – Alba rosszallóan összeráncolta a szemöldökét, és ez a gesztus mindig fájt Scionának. – Ugye tudod, hogy tavaly elvesztette a bátyját?

– Igen, tudom. – Nehéz lett volna elfelejteni azt a rengeteg vért a macskaköveken. – De ennek mi köze van hozzám?

– Ezzel csak azt akarom mondani, hogy ritkán figyelsz oda azokra, akik az orrod előtt vannak. Biztosra veszem, hogy az összes nőnek a javára válna, ha átmennél azon a vizsgán, de szerintem azt nem jelentheted ki, hogy értük csinálod. Meg tudsz nevezni egy gyakorló női kutatómágust, vagy egy akármilyen kutatómágust, aki érdekel téged?

Sciona félrebillentette a fejét, és válaszra nyitotta a száját…

– A mentorod nem számít!

Sciona becsukta a száját. Talán Albának igaza volt. Vajon amiatt aggódott, hogy a nők talán nem kerülhetnek be a Legfőbb Magisztrátusba, vagy amiatt, hogy ő nem fog bekerülni? Azok után, hogy húsz éven keresztül minden éjjel olvasott alvás helyett, és képleteket körmölt evés helyett…

– Ó, Sciona, hátra kell dőlnöd! – Alba rácsapott az unokatestvére karjára, és az olívazöld szeme elkerekedett az ámulattól. – Dőlj hátra, és nézz ki az ablakon! Ez gyönyörű!

A vonat a város fölött átívelő, legmagasabb hídon száguldott keresztül, éppen akkor, amikor az égbolt elpirult a keleti dombok fölött felkelő nap ígéretétől. Sciona legalább ezerszer megtette az utat ezen a vonalon, de a világ legnagyszerűbb civilizációjának a hajnali ébredése mindig lenyűgöző látványt nyújtott.

Tiran szent, negyvenszektoros energiahálózata egész éjjel működött, de csak kora reggel kezdett el világítani, és ebben az évszakban volt a legszebb. A nyár már régen elmúlt az éjszakai napsütéssel együtt, és még nem köszöntött be a koromfekete tél, ezért a nap most akkor kelt fel, amikor az iparosodott tiraniak. Az elektromos fények először a munkásnegyed ablakaiban kezdtek el világítani, utána a mögötte lévő, hatalmas családi házakban. A szikrák tengere elnyúlt egészen az északon lévő, fekete és kék színű szántóföldekig. Az égbolton varázsigék cikáztak, mint a villámlások, miközben az alkimisták leszívták az aznapi acélgyártáshoz szükséges rézmennyiséget. A sínek alatt guruló, tejet és gyümölcsöt szállító autók egy színes bogarakból álló menetre emlékeztettek. Mióta Duris legfőbb mágus új összetételű gumit készített a kerekeikre, és a legforgalmasabb utakon a macskaköveket felváltotta az alkimisták által készített cement, a járművek sokkal gyorsabban haladtak, de a vonat ablakából kinézve a „mágiával hajtott hintók” továbbra is lassúnak és aprónak tűntek.

Sciona a magasból kedvelte a legjobban a várost, mert a technológia csodáit nem csúfították el az emberek, senki sem próbált beszélgetésbe elegyedni vele, és senki sem próbálta elkapni a tekintetét – a mellette ülő nőt leszámítva.

– Feryn legyen áldott! Micsoda kilátás! – Alba belekarolt Scionába, miközben a vonat felfelé kapaszkodott. Órákat és rádiókat javított egy kis üzletben, ami csak két utcányira volt a lakásuktól, ezért ritkán látta teljes egészében Tirant. – Nem akarom elhinni, hogy te mindennap ezen a vonalon ingázol!

– Lehet, hogy ez az utolsó alkalom.

Sciona megígérte a nagynénjének, hogy ha nem sikerül a vizsga, akkor szerez egy rendes állást, és varázslást fog tanítani a gyerekeknek az egyik helybéli iskolában. Örökre búcsút mondhat az egyetemnek és a kutatásnak, és nem lesz esélye arra, hogy valami maradandót alkosson. Taknyos orrú fiúk között fogja leélni az életét, akik pont olyanok, mint azok, akik pokollá tették a gyerekkorát.

– Ne beszélj így, Sciona! Remekül fogsz teljesíteni azon a vizsgán.

– Senki sem teljesít remekül a Legfőbb Magisztrátus vizsgáján – felelte Sciona, mert elhatározta, hogy nem fogja kínozni magát a reménnyel. – A jelöltek vagy átmennek, vagy megbuknak.

Mire a vonat lelassított az Ipari és Mágiatudományi Egyetem előtt, a nap már a dombok fölött járt, és a fénye visszaverődött arról a kupoláról, ami megvédte Tirant a Mételytől, és elszigetelte a sötét téltől.

Néhány utas megbámulta Sciona szilvakék köpenyét, miközben végigment a folyosón, és kilépett a peronra. Ritkaságnak számítottak azok a nők, akik felsőfokú végzettséggel rendelkeztek, és a többségük a diploma megszerzése után a zöld köpenyt terítette a vállára, mert tanár lett. Miért választották volna a kutatást, aminek a legmagasabb szintje elérhetetlen volt a számukra? Az illendőség azt diktálta, hogy a női mágusok arra használják a tehetségüket, hogy kiképezzék a nagyszerű, hímnemű feltalálók következő generációját. De Sciona egy telhetetlen szörnyeteg volt, aki mindig arra vágyott, ami nem volt az övé.

Miközben Alba megcsodálta a nyüzsgő állomást, Sciona figyelmét szokás szerint a vonat varázsereje kötötte le. Képtelen volt ráunni azoknak a mesterien megtervezett nyomásvezetőknek a látványára, amelyek az ajtók mellett világítottak, és épp becsukták őket. Amikor azok a vezetők elhalványultak, a vonat elején lévő motor felragyogott, és leszívta az energiát a Tartalékból, hadd forogjanak a sínen a kerekek!

A vonat megremegett a hatalmas energiafelvételtől, azután elindult nyugat felé az utasaival. Évekkel ezelőtt Sciona megrángatta Winny néni elnyűtt ruhájának csipkével díszített ujját, és megkérdezte tőle, mi mozgatja a vonatokat. Miféle erő képes arra, hogy megmozdítson egy sárkány méretű gépet?

– A mágusok mozgatják a vonatokat, kicsikém – felelte Winny néni, és miután észrevette, hogy a válasz nem elégíti ki az unokahúgát, magyarázatképpen hozzátette: – Okos férfiak, akik nagyon sokat tanulnak.

Sciona döbbenten emésztette meg azt az információt, hogy a mágusok valójában férfiak… akik egykor kisfiúk voltak. Arra gondolt, az összes fiúnál okosabb volt az általános iskolában, mert ő tanult a legszorgalmasabban. Akkor miért ne tartozhatna közéjük?

Miért ne tartozhatna közéjük?

Most annyira felgyorsította a lépteit, hogy az unokatestvérének szinte futnia kellett mellette. Albának hosszabb volt a lába, de állandóan megtorpant, mert felkeltette a kíváncsiságát a szokásosnál is nagyobb nyüzsgés. A főmágusvizsgát lehetőleg mindig akkor tartották, amikor megválasztották a városi tanács tagjait, aminek elméletileg az volt az oka, hogy az új mágusok és politikusok egyszerre lépjenek be a teokrácia megszentelt termeibe – Isten akarata és az emberek kéz a kézben haladtak. Sciona jobban örült volna, ha a választás utolsó szakasza nem lett volna ennyire zajos, mert a varázslásra kellett összpontosítania.

A peron tele volt aktivistákkal, akik szórólapokat lobogtattak, és hangosan méltatták a saját jelöltjüket.

– Hölgyeim, hölgyeim! Éljenek a jogaikkal! Szavazzanak Nerysre, aki a nők érdekeit képviseli!

– Én inkább Widmontot javaslom! Ő az embereket képviseli!

– Tirant a hagyományai éltetik!

A bajuszos férfi, akinek a hajtókáján egy „Szavazz Perramisra!” feliratú kitűző csillogott, odanyújtott egy szórólapot Albának.

De Sciona gyorsabb volt az unokatestvérénél.

– Nem érdekli. – Kikapta a szórólapot a férfi kezéből, és ledobta a földre. Ebből valószínűleg verekedés lett volna, de a lila köpeny miatt Perramis aktivistái visszavonulót fújtak. – Köszönjük.

Sciona belekarolt Albába, menet közben rálépett a szórólapra, és a csizmája szögletes sarka egy foltot ejtett annak a férfinak az arcán, akinek a hatalmas, barna szeme és a mohó tekintete bosszantóan ismerősnek tűnt.

A peron mögött megritkult a tömeg, mert a mágusok, az alkalmazottak és a diákok különböző útvonalakon közelítették meg a labirintusra emlékeztető campust. Az egyetem jelenlegi épülete egy mérföldnyire elnyúlt minden irányba, de a nyugat felé tartó vonat elvitte az utasait a campus szélén álló, modern betontornyok mellett, és Tiran szívében tette le őket, ahol a régi épületek álltak. Itt voltak a Hódítás idejéből származó erődítmények, amelyekben a kollégiumok és a tantermek kaptak helyet. A földsáncokat befutotta a lonc, és a lőrésekben megtelepedett a zuzmó és a moha.

Alba tátott szájjal fogadta be a látványt a felkelő nap fényében.

– Ugye jártál már a campuson? – kérdezte Sciona, mert halványan emlékezett arra, hogy sok évvel ezelőtt az unokatestvére elkísérte néhány felvételi elbeszélgetésre.

– Igen, de…

Albának elakadt a szava, amikor megpillantotta a Mágiaközpontot. A Leon-épület kupolája, ami Tiranban a mágia székhelye volt, fehér és arany színben csillogott. Menet közben a könyvtár tornyai egyre magasabbra nőttek a kupola mögött, mint a koronák, Tiran két legmagasabb leszívótornya pedig úgy fogta közre a csarnokot, mint az őrszemek.

– Gyönyörű, igaz?

Sciona olyan büszkén mosolygott, mint Winny néni, amikor megmutatta a vendégeknek a szorgalmasan kidekorált nappalit. Talán ostobaság volt, de számára nem a tűzhely vagy a konyha jelentette az otthont, hanem az egyetem.

A Mágiaközpont folyamatosan bővült, de a hatalmas, kőből épült bejárat háromszáz éve nem változott. Tiran öt alapító mágusa – Leon, Stravos, Kaedor, Vernyn és I. Faene – a fejük fölé tornyosult az oszlopok között. Mindegyik szobor legalább három emeletnyi magas volt. A szobrászművészet sokat fejlődött az évszázadok alatt, de volt valami utánozhatatlanul felséges ezekben a korai időkből származó alkotásokban. A durván kifaragott arcvonások és a peridottal bevont szemek élettel töltötték meg őket.

Leon alapító mágus szavai az alkimisták által készített aranyból kiöntve csillogtak az ajtó fölött:

Tirannak a Másikvilág Kincsét kívánom.
A Mágusaimnak az összes Erejét.
Legyetek örökké jó Gazdái ennek a Fényes
Menedéknek a sötétség világában!

Alatta I. Faene mottója és az egyetem küldetése volt belevésve a kőbe:

Győzedelmeskedjen az Igazság a téveszme felett,
 a Fejlődésa kényelem felett, és
Isten mindenek felett!

Scionának elég nagy kupacba kellett összegyűjtenie a szoknyáit, hogy felkaptathasson a lépcsőn a kétszárnyú ajtóig. Csak azért öltözött ki ilyen elegánsan erre a vizsgára, mert amikor a szokásos blúzában és kötényében belépett a nappaliba, Winny néni megmakacsolta magát, és közölte vele, hogy hölgyhöz illő öltözékben kell kiállnia a legfőbb mágusok elé, különben nem fogják komolyan venni. Sciona felhívhatta volna a figyelmét arra, hogy a varázsmunkája miatt értékelhetnék, de túlságosan ideges volt ahhoz, hogy tiltakozzon, miközben a nagynénje belepréselte a szoknyákba és a mintás bársonyba.

Az előcsarnokban lévő, biztonsági vezetők érzékelték a Sciona köpenyén csillogó, bronzból készült csatot, majd kinyílt egy másik ajtó, hogy beengedje a két nőt. A Mágiaközpont előterébe az összes alkalmazott, diák és vendég beléphetett. A Leon-épület és a leszívótornyok között lévő épületeket a közelmúltban felújították, és órákat is tartottak bennük a végzős diákoknak, ezért tele volt sietősen lépdelő mágusokkal, akik felkészültek a következő félévre, és lobogott mögöttük a köpenyük. A végzősök mahagóniszínű köpenyt viseltek, az iskolamágusok páfrányzöldet, a labormágusok lilát, azok a főmágusok és legfőbb mágusok pedig, akik mindenkinek parancsoltak, fehéret.

A Legfőbb Magisztrátus vizsgáját a Leon-épületben tartották meg, a kupola alatt, ahol először összeült Tiran Tanácsa. Ebbe a történelmi jelentőségű terembe külsősök nem léphettek be, ami azt jelentette, hogy Scionának és Albának be kellett jelentkeznie annál a zöld köpenyes titkárnőnél, aki egy asztal mögött foglalt helyet, a biztonsági kapu előtt. Az idős nő tekintete megakadt Sciona köpenyén, azután elmosolyodott.

– Ó, maga bizonyára Sciona Freynan! – Úgy csillogott a zöld szeme, mintha egy egyszarvút látott volna. – Nyugodtan bemehetnek a barátnőjével. És sok szerencsét!

Ezek szerint a Magisztrátuson belül is gyorsan terjedtek a pletykák, ha a földszinten dolgozó titkárnő is tudta, hogy idén egy nő is jelentkezett a vizsgára. A Tanács általában titokban tartotta a jelöltek névsorát.

Amikor az iskolamágus bátorítóan belebokszolt a levegőbe, Sciona azon töprengett, hogy vajon ez a nő ült-e az asztal mögött a legutóbbi alkalommal, amikor egy reményteljes nő bement azon az ajtón, hogy szembenézzen a kihívással. Talán egykor ő maga is arról álmodozott, hogy a Legfőbb Magisztrátus tagja lesz, de összeroppant a hagyomány és a gyakorlatiasság súlya alatt, és sutba dobta azokat az álmokat.

Nem szabad így gondolkodnod, Sciona! – figyelmeztette a józan esze. – A legrosszabbat feltételezed ott is, ahol nem létezik.

De vajon ez valóban így volt? Eddig egyetlen nő sem tette le ezt a vizsgát, amiből logikusan az következett, hogy ő is kudarcot fog vallani. Józanul szemlélve a dolgokat Sciona azért volt itt, hogy megbukjon, és a jövője ugyanúgy fog kinézni, mint ennek a titkárnőnek a jövője. Csapdába fog esni egy íróasztal mögött, és a hímnemű feletteseit fogja kiszolgálni addig, amíg bírja a keze és az agya. Vajon képes lenne elviselni egy efféle jövőt?

Az előtérben, ami már félig megtelt lila köpenyes jelentkezőkkel és a rokonaikkal, lelassította a lépteit. Ezek a férfiak kivétel nélkül jó nevű és jómódú családokból származtak, és a felmenőik is mágusok voltak. Ők azért voltak itt, hogy sikeresen letegyék a vizsgát, Scionának pedig az volt a feladata, hogy megadóan belebújjon a számára kijelölt szerepbe: titkárnő, asszisztens, feleség. Scionát a tudata mélyén hetek óta kínozta ez a komor igazság, ami most akkorára dagadt, hogy beárnyékolta az előtte álló utat. Nem létezett élet a vizsga után. Ha megbukik, képtelen lesz arra, hogy éljen. De hogyan tehetné le sikeresen a vizsgát? Úrrá lett rajta a félelem, elsötétült előtte a világ, és megszédült, de hirtelen valami fehér elűzte a sötétséget, mint Leon a Horda előtt.

Derrith Bringham legfőbb mágus köpenye volt az.

Sciona vett egy mély lélegzetet, gyorsan összeszedte magát, és felpillantott a mentorára, aki az ünnepi, aranyszínű köpenyét is ráterítette a fehér köpenyére, ami a szent fényt jelképezte.

– Hát itt vagy! – Bringham elmosolyodott, és kitárta a karját. – Miss Freynan, akiből hamarosan főmágus lesz! És Miss Livian! Nagyon örülök, hogy látom.

– Maga… maga emlékszik rám, Legfőbb Mágus?

Ezúttal Alba keltett olyan benyomást, mint aki mindjárt elájul.

– Már hogyne emlékeznék Miss Freynan bájos unokatestvérére!

Alba szégyenlősen elpirult, mint egy kislány, talán azért, mert a férfiak ritkán nevezték bájosnak. Elég magas volt, szögletes volt az álla, és a karján dagadoztak az izmok, amit a férfiak nem kedveltek. Nem csoda, hogy jólesett neki a bók, még akkor is, ha egy nála jóval idősebb férfitól származott.

– Fel a fejjel, gyermekem! – biztatta a legfőbb mágus, és Sciona felé fordult. – A bizottság tagjai kedvelik a magabiztosságot.

– Rendben van – suttogta Sciona.

Közben arra gondolt, hogy nem szabad túlzottan magabiztosnak látszania, mert a vizsgáztatók arrogánsnak fogják tartani. A város lakóinak a fele valószínűleg már azt is arrogáns dolognak tartotta, hogy nő létére egyáltalán jelentkezett erre a vizsgára.

– Elég rossz bőrben vagy, Freynan. Talán meg fogsz szabadulni a reggelidtől?

Lehet. Sciona megrázta a fejét.

– Csak ideges vagyok, uram. De jól vagyok.

– Ideges? Sciona Freynan nem szokott izgulni a vizsgák előtt.

– Én…

– Ő nem szokott megijedni a kihívásoktól.

– Én… én nem tudom, mi az oka.

Talán az, hogy letért a kitaposott ösvényről, és átlépte azt a határt, amelyet eddig egyetlen nő sem lépett át.

Egészen mostanáig az irányítása alatt tudta tartani a felbukkanó akadályokat. Az összes problémáját megoldotta gondolkodással és kemény munkával. Nem volt könnyű magas fokú végzettséget szerezni mágiából, de az már sok nőnek sikerült. Kimerítő volt egy legfőbb mágus asszisztenseként dolgozni, de ezt már a nála fiatalabb diákok is megcsinálták. Ezekre létezett precedens. A főmágus titulus volt az első mérföldkő, ami elérhetetlennek tűnt a számára, függetlenül attól, hogyan teljesített a vizsgán.

– Hallgass ide, Freynan! – mondta Bringham, és a hangja visszarántotta Scionát a jelenbe. – Ez a feladat ugyanolyan, mint a többi. Képes vagy arra, hogy elvégezd.

Bringham mindig megtalálta a megfelelő szavakat, de az más lapra tartozott, hogy a szavai igazak voltak-e.

– Ne izgulj! – folytatta a mentora, mintha ez olyan egyszerű lett volna. – Mind a ketten tudjuk, hogy ha belemélyeszted a karmaidat egy varázsigébe, akkor senki sem tud megállítani. A kollégáim kénytelenek lesznek beismerni, hogy tévedtek veled kapcsolatban.

– Ezek szerint beszéltek rólam? – kérdezte Sciona, és azt kívánta, bárcsak ne érezné magát kellemetlenül emiatt.

– Odafigyelnek rád, ami a vizsga szempontjából jó hír.

– Igazán?

– Az lehet, de a játéknak ezt a részét bízd csak rám! Te inkább arra összpontosíts, hogy szokás szerint túl kell teljesítened!

Sciona nagyon szerette volna kiérdemelni a mentora magabiztos mosolyát. Bringham a saját jó hírét tette kockára azzal, hogy bejuttatta Scionát a jelöltek közé. Ha ma kudarcot vall, akkor nemcsak a nők előtt fogja bezárni a kaput, hanem Bringham hírnevét is le fogja rombolni azok után, hogy a mentora mindent megtett érte.

– Mindent el fogok követni azért, hogy ne kelljen csalódnia bennem, uram.

– Te nem tudsz csalódást okozni nekem – felelte a mentora. – Most vissza kell mennem a kollégáimhoz. Még tisztáznunk kell néhány részletet a vizsgával kapcsolatban, habár ezek a beszélgetések többnyire feleslegesnek bizonyulnak. Neked is hamarosan be kellene menned, Freynan. – Bizalmasan lehalkította a hangját. – Valami azt súgja, hogy nem fogsz annyira izgulni, miután felmérted a versenytársaidat.

Bringham kacsintott egyet, és elindult a Leon-épület felé.

– Rendben van. – Sciona megszorította búcsúzóul Alba kezét. – Majd találkozunk, ha túl leszek rajta.

– Itt foglak várni – felelte Alba.

– Ó, Miss Livian! – Bringham visszafordult, mintha csak akkor jutott volna az eszébe, hogy Alba is ott van. – Nem akarja végignézni?

– Végignézni?

– A jelentkezők gyakran magukkal hozzák az apjukat és a fivéreiket a vizsgára, és maga Miss Freynan rokona, nem igaz?

– Igen, de… azt hittem, hogy a nők nem szoktak bemenni.

– Egyetlen törvény sem tiltja meg, és az unokatestvére esetében már tettünk egy kivételt. Mit árthat még egy?

Miután átmentek néhány ajtón, a Leon-épület három részletben mondott el egy történetet. Tiran jövője a félhold alakú padsorokban ült a terem egyik oldalán. Lila köpenyes kutatómágusok voltak, mint Sciona, akik abban reménykedtek, hogy a város legmagasabb rangú feltalálói közé fognak tartozni. Velük szemben ült Tiran jelene, vagyis a Tanács fehér köpenyes legfőbb mágusai. A fejük fölött magasodó kupolát Tiran múltja díszítette, aminek a dicsőségéhez képest eltörpültek az emberek. Az egyik freskó azt a jelenetet ábrázolta, amikor Leon legfőbb mágus lehozta az Alapító Szövegeket a hegy csúcsáról, egy másik pedig azt, amikor felemelte a varázsbotját, hogy kiűzze az Ezrek Hordáját a Tirani-medencéből. Ott volt még Stravos legfőbb mágus, és a jeleneten az látszott, ahogyan megépítette azt a pajzsot, amelyik megmentette a civilizációt az előre megjósolt Mételytől. Ott volt még I. Faene fiatal férfiként, aki Leon lába mellett ült, és papírra vetette a Lenonidot, egy másik jeleneten pedig már bölcs férfiként szerepelt, aki megírta a Tirasidot. II. Mordra is szerepelt a freskón, az acél feltalálója, az üllője mellett állva.

Normális körülmények között Sciona megtorpant volna, hogy megcsodálhassa a népe történelmét, és elhelyezhesse magát benne. De amint belépett, önvédelemből befelé fordult, és a környezete elhomályosult körülötte. Jóformán észre sem vette, hogy leült az unokatestvére és egy másik vizsgázó közé. A lila köpenyes férfi ránézésre fiatalabb volt nála, talán huszonnégy éves lehetett. A mellénye arról árulkodott, hogy gazdag, de ő volt az egyetlen, aki kísérő nélkül érkezett a vizsgára.

– Jó napot! – üdvözölte barátságosan a férfit Alba. – Én Alba Livian vagyok, ő pedig Sciona Freynan.

A férfi odabiccentett nekik, utána felmordult, és elfordította a fejét. Talán ideges volt, vagy rendkívül udvariatlan.

Alba vágott egy grimaszt, és Sciona odahajolt hozzá.

– Semmi baj – súgta az unokatestvére fülébe. – Ne is törődj vele!

Scionában rengeteg érzés kavargott. Ha elkezdett volna aggódni a versenytársai miatt, felrobbant volna a feje, és Albának a padsorokról kellett volna lekaparnia az agyvelejét. Egyelőre csupán azt engedhette meg magának, hogy a vizsgáztatókkal foglalkozzon.

A Mágusok Tanácsának tizenkét mágusa egy emelvényen ült, egy asztal mögött. Halkan beszélgettek, a jegyzeteiket lapozgatták, és a többfunkciós vezetőiket igazgatták. A szavaikat nem lehetett kivenni a távolság miatt, de betöltötte a termet a komolyságuk. A Legfőbb Magisztrátusnak mindig száz tagja volt, és közülük csak tizenketten lehettek a Mágusok Tanácsának a tagjai, és csak ők viselhették a legfőbb mágus titulust. Ezek a férfiak forgatták Tiran kerekeit, csakúgy, mint a hímnemű felmenőik a város megalapítása óta.

A Tanács tagjai közül Sciona csak Bringham legfőbb mágust ismerte személyesen, de a többiekkel is bensőséges volt a viszonya a könyveik és a mágiával kapcsolatos szabályaik miatt. A legmagasabb széken ült Orynhel legfőbb főmágus, az állam és a papság feje. Thelanra, IX. Mordra, Gamwen, IV. Lynwick, Eringale és Scywin legfőbb mágusok tőle jobbra foglaltak helyet, Bringham, II. Renthorn, Duris, Capernai és XI. Faene pedig balra. Sciona minden egyes szót elolvasott, amit ezek a férfiak írtak, a lábjegyzeteket is beleértve, és az ő tanításaik köré építette fel az életét.

– Szóval ők lennének a legfőbb mágusok? – suttogta ámultan Alba.

– Igen.

Sciona régóta dolgozott Bringham mellett, és látta őt azokon a napokon is, amikor véletlenül ráborította a teáját a jegyzeteire, véletlenül felcserélte a térképezőkoordinátákat, vagy belerúgott a laboratóriumi eszközökbe. Éppen ezért számára nem kellett volna olyan rejtélyesnek tűnnie a Tanácsnak, de megborzongott attól, hogy egy asztal mögött látja a tagjait, ebben a megszentelt teremben.

– Nem úgy néznek ki, mint amire számítottam.

– Talán azt hitted, hogy akkorák, mint a bejárat mellett álló szobrok? – viccelődött Sciona. – Vagy azt, hogy a fehér köpenyük ugyanúgy világít, mint a festményeken?

– Nem, már nem vagyok gyerek. De azt hittem, hogy náluk lesz a varázsbotjuk.

– A varázsbotokat csak a háborúkban használják – felelte Sciona. A mágusoknak a csatában szükségük volt egy robusztus vezetőre, ami nem esett darabokra a robbanékony energiafelhasználástól. De Tiran háromszáz évvel ezelőtt háborúzott utoljára, amikor az alapító mágusok legyőzték a Hordát. – A főmágusok többsége még mindig edzeni szokott a botjával vallásos indíttatásból, mert a Tirasid előírja. – Mivel Alba leonit iskolába járt, nem olvasta azt a szöveget. – De a nagy méretű vezetők nem praktikusak a hétköznapokban. Bringham nem is szokta kivenni a díszdobozból.

– Akkor hogyan varázsolnak? – kérdezte Alba. – Ők is a varázsige-írógépeket használják?

– Nem, mert túl sok idejüket lefoglalná a gépelés. Erre valók az alkalmazottak, akik lényegében többfunkciós vezetők. A legfőbb mágusok különféle tárgyak segítségével hozzák működésbe az előre megírt varázsigéket. Duris a fehér kesztyűjét használja, Orynhel pedig a pecsétgyűrűjét, de az idősebb mágusok többsége továbbra is a varázspálcát részesíti előnyben.

– És az hogy működik?

– Majd meglátod.

Az összes padsor a terem közepén lévő, kör alakú padló felé nézett, ahol a jelentkezők be fogják mutatni a képességeiket. Az a kör legalább száz fordulópontot eredményezett Tiran történelmében. Sabernyn, az áruló mágus, abban a körben kísérletezett a sötét varázslattal, és ott hajtották végre rajta a halálos ítéletet. I. Renthorn abban a körben mutatta be először a mágikus izzót, ami Tiran elektromos hálózatának a kialakításához vezetett. Karriereket indítottak be, támogattak és törtek derékba abban a körben.

Ma a homokkő lapokból épült körben csak egy jellegtelen asztal állt. Az asztalon csak egy kupac varázsige-írólap hevert, mellette pedig a legmodernebb, Lynwick típusú varázsige-írógép állt, aminek szabványméretű, vagyis tányér nagyságú térképezőtekercse volt. A vizsga során más tárgyakra is szükség lesz majd, de azokat a bizottság tagjai fogják odavarázsolni, amikor szükség lesz rájuk.

– Jerrin Mordra! – hívta ki az első vizsgázót Orynhel a feszült csöndben, és a Sciona mellett ülő férfi felállt. – Kérem, menjen oda az asztalhoz!

Mordra?

Sciona a szeme sarkából a fiatal férfira pillantott, aki ideges mozdulatokkal megigazította a drága mellénye fölött lógó köpenyét. Ez a férfi Sireth Mordra legfőbb mágus fia? Sciona azonnal meggyűlölte őt azért, mert ideges volt. Számára ennek a vizsgának nem volt tétje. A Tanács tagjainak a fiai sosem buktak meg a származásuk miatt. A Legfőbb Magisztrátusban két hely szabadult fel, miután Kamdyn legfőbb mágus nyugdíjba vonult, Scywin pedig feljebb lépett a ranglétrán, miután Ardona legfőbb mágus tavaly meghalt, a Hosszú Éjszaka ideje alatt. Ha Mordra legfőbb mágus fia képes lesz megfelelni a legalapvetőbb elvárásoknak, az egyik hely az övé lesz.

Sciona bosszúsan meredt Jerrin hátára, aki odament az asztalhoz, köszönetet mondott a Tanácsnak azért, hogy elfogadták a jelentkezését, és néhány mondatban bemutatkozott:

– Tiran legfőbb mágusai! Azért járultam önök elé, hogy letehessem ezt a vizsgát, és főmágusrangot szerezzek. A Danworth Akadémián és ezen az egyetemen sajátítottam el a mágia tudományát. A szakterületem a matematika és a térképezéselmélet.

Vagyis más szóval semmi. A mágia elmélete, gyakorlat nélkül. Akinek elég fontos ember volt az apja, jó jegyeket szerezhetett matematikából és elméletből, mert nem kellett a laboratóriumban vagy az egyik gyárban bizonyítania.

Miután Orynhel legfőbb főmágus bólintott, Sciona kíváncsian előredőlt, mert látni akarta, hogy ez a kis féreg fel tud-e nőni az elődeihez. A múltbéli Mordrák forradalmasították Tiran közlekedési és kommunikációs rendszereit, ezért elég magasan volt a léc.

II. Renthorn legfőbb mágus jelölte ki az első feladatot. Előhúzott egy hikori varázspálcát a köpenye ujjából, és alig észrevehetően leírt vele egy kört. A pálca vége világítani kezdett, és a vizsgaasztalon felbukkant egy tál.

– Abban az edényben száz darab papírcsík van – mondta. – Írjon meg és hozzon működésbe egy varázsigét, ami szétszórja a papírcsíkokat ebben a teremben!

Ez a feladat nevetségesen könnyű volt. Százféleképpen meg lehetett oldani, és gyakorlatilag nem lehetett elrontani. Sciona azt feltételezte, hogy a túlzott mennyiségű energia miatt talán keletkezhet egy szikra, ami lángra lobbanthatja a papírt, de a feladat csupán arról szólt, hogy szét kell szórni őket, arról nem, hogy épségben kell maradniuk.

Jerrin Mordra úgy támadt rá a varázsige-írógépre, mint egy tapasztalt zeneszerző. Az ujjai olyan gyorsan ütögették az acélbillentyűket, hogy a kattanások csörömpöléssé olvadtak össze. A terem felerősítette a hangot, és Scionának rángatózni kezdtek az ujjai. Fél perc elteltével Mordra egy hangos csattanás kíséretében lenyomta a megszakítóbillentyűt, és belekezdett a térképező-varázsige megírásába.

Ezúttal lassabban mozogtak az ujjai, ami arra utalt, hogy elbizonytalanodott. Sciona sokkal gyorsabban meg tudott volna írni egy térképező-részvarázsigét, de Mordrával ellentétben ő Bringham laboratóriumaiban töltötte az idejét, mióta végzős lett, ahol a nyers energiával és a számokkal foglalkozott. Ha az ember csak papíron dolgozott, nehezen tudta előre megjósolni, hogy azok a számok hogyan fognak energiává alakulni. Mordra végül lenyomta a térképezőgombot.

A varázsige-írógép megint kattant egyet, és megmutatta a jelölt munkájának a gyümölcsét.

Alba döbbenten beszippantotta a levegőt, és erősen megszorította Sciona karját.

– Mi a baj? – suttogta Sciona.

– Én csak… én… az ott valóban…?

Sciona megfeledkezett arról, hogy a kívülállók számára újdonságot jelentett a Másikvilág látványa. Alba ritkán volt a szemtanúja annak, hogyan működtetik a varázsigék a gépeket. Scionát egy cseppet sem nyűgözte le a térképezőtekercsben látható, szürkés árnyalatú kép, mert túlságosan sötét és homályos volt. Nehéz lesz rátalálni a megfelelő energiaforrásra abban a ködben, és ezt valószínűleg Mordra is tudta, mert remegett az ujja, mielőtt beírta azokat a leszívókoordinátákat, amelyek működtetni fogják az akció-varázsigét.

Amikor lenyomta a leszívógombot, a tál tartalma felrobbant, a termet elborították a konfettik, és az idióták ámultan dünnyögtek. Az egyik idióta természetesen Alba volt.

– Lenyűgöző! – suttogta, miközben kivett a göndör, barna hajából egy papírdarabkát.

– Ez könnyű varázsige, csak látványos – morogta bosszúsan Sciona.

Ő álmában is meg tudta volna csinálni, és visszataszítónak találta, hogy milyen egyenlőtlenül volt elosztva az energia. Az egyik papírfecni, ami a szoknyáján kötött ki, el volt szakadva, és azt is észrevette, hogy Mordrának meg kellett igazítania az asztalon heverő papírkupacot, mert az is szétcsúszott. Mordra túl sok energiát használt fel a papírok szétszórásához, ami arra utalt, hogy hanyagul végezte el a térképezést, és nem jelölte ki pontosan a célpontot. De Sciona valójában erre számított attól a jelölttől, akinek a matematika és a térképezéselmélet volt a szakterülete.

Amikor Mordra megkapta a következő feladatot, Scionának megint viszketni kezdett a tenyere, ezért összekulcsolta az ujjait, de az sem segített. Meg akarta érinteni azokat a billentyűket, amelyeket Mordra túl lassan nyomkodott. Már nem a félelemtől rándult görcsbe a gyomra, hanem a tettvágytól. Vajon miért izgult ennyire? Az összes feladatot tökéletesen és elegánsan el tudta volna végezni. Ha végre odaengedik ahhoz a varázsige-írógéphez, megmutatja ennek az ostoba Mordrának, hogy kell ezt csinálni.

A gyanakvása végül beigazolódott, mert Mordra elkövetett egy hibát a forrásfeltárásnál. Az a tégla, amit lebegtetnie kellett volna, csak néhány másodpercig billegett a levegőben, azután egy dübbenéssel lezuhant az asztalra. A jelenlévők ezúttal rosszallóan és értetlenül dünnyögtek. Gamwen legfőbb mágus, Tiran legkiválóbb térképezője, vágott egy grimaszt, miközben feljegyzéseket készített. Scywin pedig, aki minden idők egyik legkiválóbb manuális leszívója volt, az arckifejezése alapján annyira visszataszítónak találta az egészet, hogy nem is jegyzetelt.

– Mi történt? – suttogta Alba. – Rosszul írta meg a varázsigét?

– Az akció-varázsigét jól írta meg – felelte Sciona.

– A mit?

– A varázsigének azt a részét, amelyik megmondja a téglának, hogy hol lebegjen, és milyen helyzetben. Azt tökéletesen megírta – nem mintha olyan nehéz lenne –, de az csak a varázsige felét teszi ki.

Az, ami a tiraniak számára egyetlen varázsigének tűnt, és mozgatta a vonatokat, vagy felkapcsolta a lámpákat, valójában két részvarázsigéből állt össze: egy akció-varázsigéből, ami a megnevezést és az utasítást foglalta magába, és a forrásfeltáró varázsigéből, ami a térképezést, a célzást és a leszívást tartalmazta.

– Az akció-varázsigék olyan könnyűek, hogy a könyvekből is meg lehet tanulni őket, de a forrásfeltáró varázsigék a matematika és az ösztön keverékei – magyarázta halkan Sciona. – Mordra akció-varázsigéi rendben vannak, ami arra utal, hogy elolvasta a megfelelő könyveket, és úgy tűnik, a matematikában is otthonosan mozog. De mivel keveset varázsolt, nem alakultak ki az ehhez szükséges ösztönei. Az ösztönök segítségével lehet megfelelően kiválasztani a leszívás helyét, és eligazodni azon a képen, amelyet a koordináták állítanak elő. Nehézséget okoznak neki a forrásfeltáró részvarázsigék, amelyek az akció-varázsigéket működtetik.

– Ez azt jelenti, hogy a varázsigéi túlságosan gyengék? – kérdezte Alba.

– Vagy túlságosan erősek. Nehezen tudja meghatározni a szükséges energiamennyiséget. Ha kap egy nehéz feladatot, készülj fel arra, hogy le kell buknod!

– Mi számít nehéznek?

– Időben szólni fogok.

A feladatok egyre bonyolultabbá váltak: „Alakítsa át ezt a fogaskereket egy vezetővé, ami forogni kezd, ha a hőmérséklet negyven fok fölé emelkedik!”; „Írjon egy vezetőmentes varázsigét, ami világítani kezd, ha tapsolok egyet!” És Jerrin Mordra egyre nehezebben boldogult.

Amikor Duris legfőbb mágus megkérte őt arra, hogy juttasson el egy játékautót az asztal egyik végéről a másikra, az autó sercegni és remegni kezdett, utána keresztülszáguldott az asztalon, és leesett volna a földre, ha Mordra a szabályok ellenére nem ugrott volna oda, és nem kapta volna el.

– Elnézést! – A fiatal mágus vágott egy grimaszt, és rémülten letette az autót az asztalra. – Nem akartam…

– Kérem, ne érjen hozzá a vizsgatárgyakhoz! – förmedt rá az apja, IX. Mordra. – És csak akkor szólaljon meg, ha kérdezik!

Alba együttérzően felnyüszített.

– Ez tényleg ennyire rosszul sikerült? – kérdezte Scionától.

– Nagyon.

Az akció és a forrásfeltárás szempontjából is. Mordra idegei kezdték felmondani a szolgálatot.

– De működött!

– Túl sokat bíbelődött vele, és túl sok energiát használt fel. Nem volt megfelelő a forrás, és nem volt elég jól megírva. Gondolj csak bele, mi történt volna az utasokkal, ha az egy igazi autó lett volna!

Végtére is a főmágusok számára ez volt a tét. A munkájuk kikerült az utcákra, és bekerült az emberek otthonaiba.

Meglepő módon Jerrin Mordra az apjától kapta a legnehezebb feladatot. A feladatokat bármelyik legfőbb mágus kijelölhette, de IX. Mordra lépett fel a leggyakrabban azért, hogy a többiek komolyabb kihívások elé állítsák a fiát. Sciona majdnem megsajnálta Jerrint, amikor az apja azt mondta:

– Találni fog az asztalon egy gránitdarabot. Vágja pontosan ketté!

Sciona nyilvánvalóan nem látta, hogy Jerrin mit írt be a varázsige-írógépbe, de érezte, hogy ez a feladat meg fogja haladni a képességeit. A kompozíciót elkapkodta, valószínűleg túlírta, és remegett az ujja, amikor rátette a leszívógombra.

– Bukj le, Alba!

A két nő már biztonságban volt a pad mögött, amikor egy durranás hallatszott, és gránitdarabok repültek minden irányba. Az egyik jelölt káromkodott egyet, amikor egy szilánk felsértette az arcát, és néhányan rémülten felkiáltottak.

– Idióta! – morogta hangosan az egyik néző, megfeledkezve az illemről.

A sovány Thelanra legfőbb mágus látszólag megsajnálta Jerrin Mordrát, mert megköszörülte a torkát, és a jellegzetes, kedvességtől remegő hangján azt mondta:

– Semmi baj, Mr. Mordra. Tenni akar még egy próbát?

Még egy próbát? Sciona a legszívesebben megvetően felhorkant volna, miközben visszaült a padra. Ha az ember egy igazi létesítményben dolgozott, gyorsan kellett megírnia a legbonyolultabb varázsigéket, és az esetek többségében nem volt lehetősége arra, hogy korrigálja a hibákat.

Az mindenképpen Mordra mellett szólt, hogy másodjára elboldogult a nehéz varázsigével, ami azt jelentette, hogy talán ér valamit. Csak alkalmatlan volt arra, hogy főmágus legyen belőle.

Amikor a középszerű demonstráció befejeződött, Orynhel legfőbb főmágus legyintett egyet, a gyűrűje világítani kezdett, és miután az asztalról minden eltűnt, odavarázsolt egy másik Lynwick típusú varázsige-írógépet, és egy másik kupac írólapot.

A többi jelölt ügyesebb volt Jerrin Mordránál, sőt némelyik kifejezetten lenyűgöző teljesítményt nyújtott. Miután az ötödik vizsgázó is végzett, Sciona feszülten fészkelődni kezdett a padon.

– Jól vagy? – suttogta Alba.

– Amint rám kerül a sor, jól leszek – felelte Sciona.

Meg kellett szabadulnia a felgyülemlett energiától, mielőtt lángra lobbant volna.

Sajnos az ő neve hangzott el utoljára. Mire kihívták a kilencedik jelöltet, már a szoknyáit gyűrögette, és kételyekkel gyötörte a túlpörgött agya: talán megfeledkeztek róla. Talán az utolsó pillanatban úgy döntenek, hogy mégis hiba volt elfogadni egy nő jelentkezését. Ki fog derülni, hogy ez csak egy ostoba tréfa. Vagy egy álom.

Alig akart hinni a fülének, amikor Orynhel legfőbb főmágus belenézett a jegyzeteibe, megigazította a szemüvegét, és azt kiáltotta: „Sciona Freynan!”.

Úgy pattant fel a padról, mintha megcsípte volna valami.

– Igenis, legfőbb főmágus!

A köszvényes ujjak a terem közepe felé hívták, és belépett a körbe, hogy elinduljon a rendeltetése vagy a biztos pusztulás felé.

Ez, a Tizenegyedik Rendeletem Leon lordpróféta egyetlen életben maradt tanítványaként, Leon eredeti varázsigenaplójának a 234-es, 235-ös és 301-es számú soraira vonatkozik.

Elrendelem, hogy mostantól fogva Leon találmányának a térképezősorrendjét nem lehet megváltoztatni a másolatokban, sem az utánzatokban, kivéve abban az esetben, ha az eredeti célja szerint használják, vagyis arra, hogy Isten Kincsét tanulmányozzák, mivel a Próféta az összes varázsigét Feryn Akarata szerint írta meg.

Éppen ezért amíg Leon írásai, amelyek megegyeznek Isten Akaratával, fenn fognak maradni, Tiran is fenn fog maradni. Azok a férfiak, akik megváltoztatják az Isteni Lét tükrét, káoszt fognak előidézni, mert az ördögök munkáját végzik.

Tirasid, Törvény, 13. vers (Tiran 64. éve)

3.
I. Freynan

A Leon-épület közepén állva Sciona olyan kicsinek érezte magát, mint még soha, és olyan nagynak, hogy fel tudta volna falni az egész világot. Nem nézett rá Tiran egyik legnagyszerűbb férfijára sem, hanem a köpenyeik összemosódása által keletkezett, fehér folthoz intézte a szavait:

– Tiran legfőbb mágusai! Azért járultam önök elé, hogy letehessem ezt a vizsgát, és főmágusrangot szerezzek. – Kissé remegett a hangja, és ezt csak azzal tudta kiküszöbölni, hogy emlékeztette magát arra, hogy amint a bemutatkozás véget ér, odaengedik a varázsige-írógéphez. Amint az ujjai hozzáérnek az acélgombokhoz, minden rendben lesz. – Sciona Freynan vagyok. A Danworth Akadémián és ezen az egyetemen sajátítottam el a mágia tudományát.

Az valójában nem számított, hogy a jelentkezők melyik intézményben tanultak az egyetem előtt, de ez volt a legegyszerűbb módja annak, hogy a vizsgáztatók felmérjék a jelölt társadalmi helyzetét. Jelentős anyagi különbség volt azok között, akik állami iskolába jártak, és azok között, akik elég jó összeköttetésekkel rendelkeztek ahhoz, hogy bejussanak a Danworthre.

– Bocsásson meg, Miss Freynan! – szólt közbe Eringale legfőbb mágus. – A maga által benyújtott dokumentumokban az áll, hogy az East Havendel Állami Iskolába és a Danworth Akadémiára is járt. Ez valóban így van?

– Igen, legfőbb mágus. – Sciona felszegte az állát, mert Bringham ezt tanácsolta neki, de görcsbe rándult a gyomra az idegességtől. – A második évben ösztöndíjjal átvettek a Danworthre.

A legfőbb mágusok a papírjaikkal zörögtek, néhányan jegyzeteltek, mások kihúzták magukat. A Danworth évente csak öt diákot vett át az állami iskolákból, és abban az évben, amikor Sciona beadta a jelentkezését, csak hármat. Abban reménykedett, hogy emiatt komolyan fogják venni, és nem azt a női jelöltet fogják látni benne, akit tízévenként kötelesek voltak meghallgatni.

– Köszönöm, Miss Freynan – mondta Eringale. – Kérem, folytassa!

– Az elmúlt hét évben Bringham legfőbb máguslaboratóriumaiban dolgoztam, a Trethellyn-épületben, és ebben az időszakban négy éven keresztül én vezettem a manuális forrásfeltárást. – Bringham gyönyörű és komoly kihívást jelentő akció-varázsigéket írt, amelyek modernizálták Tiran textilgyártását. Valakinek meg kellett találnia az energiát azokhoz a varázsigékhez, mielőtt bekerültek volna a gyárak vezetőibe. – A szakterületem az ipari leszívás-alkalmazás és a kísérleti térképezővarázsige-írás. Még egyszer köszönöm, hogy elfogadták a jelentkezésemet. Engedelmükkel most odamegyek a vizsgaasztalhoz.

Az ősz hajú Orynhel bólintott, és Sciona odalépett az asztalhoz.

Scywin adta ki az első feladatot, és előtte kattintott egyet az időmérő vezetőjével, hogy előkészítse Sciona számára az asztalt.

– Találni fog az asztalon egy tálat, amiben tizenkét fenyőgally van, Miss Freynan – mondta Tiran legkiválóbb leszívója. – A Kaedor-térképezőmódszer segítségével lobbantsa lángra őket úgy, hogy lassan égjenek!

Mire Scywin befejezte a mondatot, Sciona ujjai már a varázsige-írógép billentyűzetén voltak. Végre magához tért! Végre hazatért! A billentyűk mechanikus kattogása megnyugtatóan hatott az idegeire, és pontosan tudta, mit kell tennie.

Jerrin Mordra már bebizonyította, hogy a tűzre vonatkozó akció-részvarázsigéket könnyű megírni, és általában a forrásfeltáró részvarázsigéknél siklottak félre a dolgok. Ha csak egy csipetnyivel több energiát használ fel a kelleténél, azok a gallyak pár másodperc alatt hamuvá égnek, ha pedig túl sokat, akkor ő maga is lángra fog lobbanni, ami elég szégyenteljes bukáshoz vezetett volna. Miután Sciona végzett a tűz-varázsigével, lenyomta a megszakítóbillentyűt, egy vízszintes vonalat pecsételve a lapra, és megjelölve a forrásfeltáró részvarázsige kezdetét.

A Kaedor térképező-varázsigéknek szigorú volt a felépítése, ezért könnyen meg lehetett komponálni őket, de megnehezítette a használatukat a leszívás során. Amikor Sciona működésbe hozta a térképező-varázsigét, az írógép tekercsében felbukkant a Másikvilág szürke és fehér színben, de a Kaedor-módszer egyszerűsége miatt elég rossz minőségű volt az Isten Kincsét ábrázoló kép. A szürke háttérben fehér alakok mozogtak, amelyek a lehetséges energiaforrásokat jelölték, de el voltak mosódva. A Sciona által előnyben részesített térképezőmódszerek tiszta és világos képet adtak az energiaforrásokról, ezért könnyen meg lehetett határozni őket. Ez olyan volt, mintha egy lámpás fényét kereste volna a sűrű ködben.

Sciona azt gyanította, hogy Scywin azért ragaszkodott ehhez a módszerhez, mert homályos volt a kép, az akció-varázsigéhez pedig pontosság kellett. A többi mágus Orvlövészként emlegette Scywint, mert képes volt arra, hogy bármelyik módszer segítségégével megtalálja a tökéletes energiaforrást, bármelyik térképezőtekercsben. Valószínűleg arra volt kíváncsi, hogy ez a felkapaszkodott vizsgázó is képes-e erre.

Sciona ijesztőnek találta az Orvlövész becsmérlő tekintetét, de az elszántsága miatt a félelme összpontosítássá alakult. Mivel éveken keresztül térképezett Bringhamnek, tudta, hogyan kell meghatározni a megfelelő alakot és fényességet a kavargó szürkeségben. Ezért teljesített jobban X. Mordránál, aki állandóan az íróasztal mögött ült.

Megtalálta a célpontot, és beütötte a koordinátákat a varázsige-írógépbe, mielőtt a fény megmozdult vagy elhalványult volna: 40.5 és 23.1. Utána lenyomta a leszívóbillentyűt, és működésbe lépett a varázslat. A forrásfeltáró varázsige úgy szívta le a célba vett energiát a Másikvilágból Sciona akció-részvarázsigéjén keresztül, mintha valaki egy szívószálat helyezett volna a koordinátákra.

A kép eltűnt, amikor egy apró lángnyelv bukkant fel a tálban. Sciona sikeresen megoldotta a feladatot. Megkönnyebbülten fellélegzett, miközben a tűz lassan felfalta a gallyakat, és a legfőbb mágusok jegyzeteket készítettek, de nem volt megelégedve. Egy nehezebb feladatra vágyott. Most! – üvöltötte a benne lakozó telhetetlenség. – Most, most! És Sciona alig várta, hogy jóllakathassa.

Ezután Bringham legfőbb mágus következett:

– Találni fog az asztalon egy obszidiántömböt – mondta, utána intett a varázspálcájával, és az asztalon felbukkant a fekete szikla és egy mérleg. – Vágja ketté!

Sciona meglepetten felpillantott a mentorára, mert Mordra ezt a feladatot rontotta el, és azt is észrevette, hogy IX. Mordra egy bosszús pillantást vetett Bringhamre. Néhány vizsgáztató rosszallóan megcsóválta a fejét, de Bringham azt mondta Scionának, hogy a kollégáit nyugodtan bízza csak rá. Éppen ezért figyelmen kívül hagyta az elégedetlenkedőket, és a mágiára összpontosított.

Jerrin Mordra túl sok energiát szívott le ahhoz képest, hogy a résnek keskenynek kellett lennie, így a gránit a nyomás miatt robbant szét. Az obszidián sűrűsége miatt nagy nyomásra volt szükség egy akkora résben, amibe épphogy belecsúszott volna egy kés pengéje…, vagy kisebb nyomásra egy molekulaméretű résben. Az utóbbi megoldásnak az volt a kockázata, hogy esetleg az asztal is kettéhasad, de Sciona pontosan tudott célozni, ezért azt választotta.

Ezt nézd meg, Scywin! – gondolta, miután megírta a térképező-részvarázsigét, és célba vette a koordinátákat.

Leszívás közben nem robbant fel semmi, sőt egy reccsenést sem lehetett hallani, amikor az obszidián két darabra esett, és a felülete tükörsima volt ott, ahol a varázsige kettévágta. Sciona önkéntelenül elmosolyodott, amikor rátette a tömböket a mérlegre, és kiderült, hogy a súlyuk tökéletesen egyforma. X. Mordrának ez a második alkalommal sem sikerült.

Néhány legfőbb mágus suttogva beszélgetni kezdett egymással, IX. Mordra pedig olyan képet vágott, mint aki a legszívesebben meggyilkolna valakit, habár az nem derült ki, hogy kire haragszik: Scionára, Bringhamre vagy a fiára, aki szégyent hozott a fejére.