Copyright © Barát Enikő

Minden jog fenntartva!

Szerkesztő: Kalocsai Judit

Korrektúra: Sándor Zsuzsanna

Borítóterv: Coverist Studio (Faniszló Ádám, Bakos Fanni)

Tördelés: KF Book Design Studio

Maraton Kiadó, Szentes, 2022

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

maratonkiado.hu

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-82083-0-7

A mű történetét több valós esemény és különböző élő személyek ihlették, ám a történetben való szerepük az élet történéseinek és az író képzeletének véletlenszerű találkozása. A cselekmények környezetei a valóságban is létező helyszínek, ám azok a történettel valóságszerűen, nem minden esetben hozhatók összefüggésbe.
A történet bizonyos szereplői a szerző Hazugok és Vándorok című regényeiben is feltűntek korábban, ám a művek különálló történeteket alkotnak.

Hagyd, hogy a világ megváltoztasson téged, hogy te is meg tudd változtatni a világot!

CHE GUEVARA

1. FEJEZET

Adrian

Sajog a fejem, bassza meg. Dios mío.{1} Ki kellene nyitni a szemem, hogy lássam, hol vagyok. Nem igazán sikerül, de igyekszem a többi érzékszervemmel felmérni, élek-e még egyáltalán, vagy elpatkoltam. Párszor volt már hasonló, de olyan vagyok, mint azok a dögök, akiknek kilenc élete van, sokak bánatára.

Érzem, hogy fekszem, mert nyomja valami a bordám. Ha halott lennék, nem éreznék semmit. Legalábbis gondolom.

Mi ez a rohadt bűz? Valami dohos szag bekúszik az orromba, és úgy csavarja, hogy könnybe lábad még a csukott szemem is. Rettenetes. Megerőltetem magam, hogy ki tudjam nyitni, de nem sikerül, mert ez a könnymennyiség még édes kevés, mivel úgy kiszáradt a szemem, mint egy sivatag. Mintha a homok összetapasztotta volna.

Az orrom után a fülem is életre kel. Mintha ajtócsapkodásokat hallanék magam körül. A karom akarom mozdítani, de úgy elzsibbadt, hogy egyetlen rezdülésre száz tűvel szurkálnak.

Mit vétettem, hogy ilyen kiszolgáltatottan ébredjek?!

Megköszörülöm a torkom, hátha ki tudok adni valami hangot, de olyan, mintha egy éve semmit nem ittam volna, márpedig ez nem éppen fedi a valóságot.

– Ma…rio… Mario… – nyöszörgöm, de se nem túl hangosan, se nem elég határozottan, ezért megint megpróbálom kinyitni a szemem, hogy legalább képbe kerüljek, miféle földi pokolba jutottam.

Végre sikerül, igaz, épp csak résnyire. Valamin fekszem, nagyon alacsonyan, úgyhogy biztos nem egy rendes ágy az. Mielőtt bármi mást felfoghatnék, megint lecsukódik a szemhéjam.

Akkor se éreztem ilyen kivert kutyaként magam, amikor verőlegények jöttek rám. Pedig azok se kíméltek, de a kubai rum mind közül a legkeményebb ellenfél, ezt mostanra be kell vallani férfiasan. Leterített, mint egy kislányt.

Megint nekirugaszkodok a feladatnak, hogy körbenézzek, de amikor legközelebb sikerül, úgy pattan ki a szemem ijedtemben és ugrok fel, mintha egyetlen korty rum se folyt volna le a torkomon az elmúlt huszonnégy órában. Felordítok, majd hátravágódom, de a fal elállja a hátrálásom további útját.

– Ayuda!{2} – Égő torokkal, önkívületi állapotban üvöltök, hátha valaki a segítségemre siet, nem mintha tudnám, hogy van-e valaki a környéken egyáltalán. – Ayudaaa!

Váratlanul kivágódik egy ajtó, amin egy öregasszony lép be, mire a támadóm eliszkol. Úgy megkönnyebbülök, hogy majdnem összeroskadok megint, de próbálom tartani magam. Ha már egyszer felálltam, nem fekszem ki újra. Az orrom ugyan tele bűzzel, a fejem sajog, a testemet meg mintha egy baseballütővel félholtra verték volna, a fülem cseng, de legalább nyitva van a szemem végre.

– Áh, magához tért! – A harsány hang bántja a fülem. A koszos, poros ruhát viselő, barna és szottyadt bőrű öregasszony kihajol az ajtón, amit az előbb a falnak vágott, majd megint elkiáltja magát. – Esta vivo, niños!{3}

Végigfuttatom rajta és a környezeten a szemem, próbálom felmérni, hol vagyok. Egy omladozó falú, hiányos parkettájú szoba vesz körül, egyetlen kopott, szakadt matraccal a közepén, ami tele van foltokkal. Azon feküdtem, nem kérdés. A felismerésre majdnem rám tör a hányinger. A piát bírom, a putrit nem. És egyre büdösebb van. Olyan, mint a penész. Mindenhol. Mintha már a bőröm is beszívta volna.

Erre eszembe jut végignézni magamon is. Az egyik legkiválóbb minőségű szövetből készült kék nadrágot viselem – bár ez most nem látszik meg rajta –, egy hozzá illő mellénnyel, ami kigombolódott, és egy szürke inget, ami a felvételekor még hófehér volt. A halántékomat masszírozom, hátha eszembe jut valami az elmúlt éjszakából.

Annyi van meg, hogy a Malecón{4} sétálgattam, beültem pár helyre különböző kubai rumokat iszogatni, aztán mintha a Don Cangrejo klub lett volna a végső úti célom, ahol már voltam a héten egyszer. Tetszett nekem az a nyílt, szabad terű szórakozóhely, mert ott nincs olyan áporodott büdös, mint más helyeken, de nem emlékszem, hogy ezúttal eljutottam-e egyáltalán, vagy csak akartam.

Hirtelen a zsebeimhez kapok. Tapogatom, belenyúlok, de semmi. Baszd meg! Ezek nemhogy el-, de ki is raboltak.

– Nincsenek irataid, fiam. Próbáltunk rájönni, ki lehetsz, de semmi. Nada.{5} – Mivel nem válaszolok, folytatja. – Érted a nyelvünket?

Nem, hülye vagyok! Hogyne érteném!

– Spanyol vagyok! – mondom határozottabban végre, mint ahogy érzem magam. – A telefonom? – nézek rá szigorún.

Bizonyára nem tudják, hogy ennek meglesz a következménye. Engem nem rabolhat se ki, se el semmilyen jöttment csak úgy.

– Az se volt – teszi szét a kezét, mire megérkezik egy mezítlábas, bodri fürtös kisfiú a szobába és az öregasszony lábába csimpaszkodik.

Mosolyogva néz fel rám, de nem hatódom meg. Nem bírom a kölyköket. Az irataim kellenek és a telefonom.

– Nézze! Mondja, mennyit akarnak, és nem jelentem fel magukat emberrablásért!

Az öregasszony nevetése olyan harsányan csattan fel, hogy nincs kétségem afelől, hogy kiszakad a dobhártyám. Végleg.

– Fiacskám! Jobb dolgunk is van minékünk annál, mintsem gazdag kis turista ficsúrokat rabolgassunk el az éjszakából. De ha valaki segítségre szorul, mindig szeretettel húzzuk ki a bajból. A rum igencsak erős ellenfélnek bizonyul sokaknak, akik nincsenek hozzászokva.

Ha tudná, mennyire hozzá vagyok szokva!

– Hoztam vizet! Aztán éhes vagy-e, mondjad?! – lép be a mondattal egy időben egy még koszosabb, még elhanyagoltabb, fekete bőrű férfi is a szobába és egy kétes tisztaságú poharat nyújt felém.

Kurva élet, hogy hozzá nem érek!

Már nem nagyon férünk, egyre közelebb gyűlnek körém ezen a kis helyen, így a borzasztó szaguk csak még inkább erősödik.

– Nem kell se inni-, se ennivaló! Csak tudni akarom, hogy kerültem ide!

Sosem voltam híres a kedvességemről, és nem most fogok ezen változtatni, amikor putris senkik vesznek körbe, akik próbálják elhitetni velem, hogy nem a pénzemre megy ki a játékuk. Hetek óta Kubában vagyok, és hiába kedves itt mindenki, a turisták pénzét azért mind elveszik.

– A lányunk hozott haza téged az éjszaka. Eszméletlenül talált rád a Malecón. Pontosabban a tengerparton. Félt, hogy meghalsz.

Inkább a halál, mint ez a putri!

– Telefonálnom kell! – jelentem ki minden hálálkodás nélkül.

Hálálkodni akkor kell, ha kér valaki valamit, én azonban semmit sem kértem ezektől az emberektől. És ha már lenyúlták a telefonom, legalább teremtsenek lehetőséget arra, hogy visszatérhessek az életembe. Ez után a hely után legalább egy napot kell tisztálkodnom. Undorító!

– A földszinten van egy telefon. Mobilja csak a lányunknak van, ő pedig már elment dolgozni. Tudja, szorgalmas egy leány.

Kit érdekel?!

Felhúzott szemöldökkel nézek az öregre, hátha veszi a lapot, hogy mutassa végre az utat a telefonig, mert nemigen van nekünk ezenkívül dolgunk egymással. A vizespoharat még mindig a kezében szorongatja, aztán egyszer csak leteszi a földre és int a fejével.

Elindul, mire követem. Az asszony és a kölyök mögöttem haladnak, ami nem tölt el kitörő lelkesedéssel, mert így teljesen körbezárnak a szagukkal. Ahogy kilépünk a szobából, a folyosón lefelé indulunk egy lépcsőn. Olyan rozoga, hogy félek, le se érek rajta, a korlátot meg sem merem fogni, ráadásul, ha az eddigi bűz önmagában nem hánytatott meg, itt már a dohány és az alkohol is keveredik a levegőben. A folyosón le vannak takarva fóliával a falak, gondolom, annyira omlik a vakolat, hogy félnek, nehogy rájuk essen.

Végre leérünk a földszintre, ahol igyekszem a legkevesebb dolgot megnézni. Nem is nagyon van mit, mondjuk. Csak egy kopott bársonykanapé van a nappaliban és egy ezeréves asztal, amin a telefon is áll.

Mi ez, az őskor?

Rájöttem az itt töltött idő alatt már, hogy a kubaiak rettenetesen csórók, sőt mi több, igénytelenek is, de ez, ami itt van, azért mindennek a teteje. Vagy az alja.

– Ez vezetékes telefon?

– Ismered a gombokat? – szólal meg a kölyök vigyorogva.

Nem én vagyok itt az, aki nem részesült megfelelő oktatásban!

Lehet vagy tízéves, de úgy felvihog rajtam, mint egy eszetlen kis hároméves.

Gondolkodom, levegyem-e a mellényemet, hogy azzal fogjam meg a kagylót, de aztán egy fintort elengedve csak felemelem. Majd fertőtlenítem mindenem, ha végre kijutok innen. A számokat beütöm ugyan az ujjammal, de a kagylót eltartom egy kicsit a fülemtől. Csodálkozom, hogy egyáltalán kicseng ez a szar. Esküszöm mindenre, ami szent, ha nem veszi fel, megölöm azt a baromállatot. Ha már nem rúghatom ki, legalább végezné a dolgát rendesen.

– Buenos días, amigo!{6} – szól bele máris röhögve Mario a telefonba.

Barátom? Nem emlékszem, hogy valaha az lettem volna.

– Hol a faszban vagy? – Én nem röhögök.

– Kérlek! A ház előtt!

– Milyen ház előtt, baszd meg? – Elég nehezen fogom vissza magam.

– Az előtt, ahonnan telefonálsz!

Erre úgy levágom a kagylót, hogy elreped a műanyag burkolata. Veszek egy nagy levegőt, és megfordulok, majd egyetlen szó nélkül elviharzok az emberrablóim mellett.

Már majdnem odaérek az ajtóhoz, amikor a hülyegyerek utánam szól.

– Az a konyha. A kijárat a másik irányban van.

Erre megtorpanok, sarkon fordulok és anélkül, hogy rájuk néznék, a másik ajtóhoz vágtatok. Majdnem kiesik, amikor kirontok rajta, de azt is leszarom, ha összedől a házuk, amúgy is mindenki jobban járna, ha ez a lepratelep a földdel lenne egyenlő.

Meglátom ezt a köcsögöt a kocsinak támaszkodva, keresztbe vetett lábbal, napszemüvegben teli szájjal röhögni. Legszívesebben ott helyben képen basznám, de tisztában vagyok az erőviszonyokkal és azzal is, hogy ebben az állapotomban még annyi időbe se telne Mariónak, hogy hatástalanítson, mint a jobb napjaimon.

Beszállok a kocsiba, de ő ahelyett, hogy tenné a dolgát, és elvinne a szállodába, ahol lakom, odasétál az emberrablóimhoz és kezet fog az öreggel.

A közelükbe sem mennék, nemhogy hozzájuk érjek.

– Elnézést kérek! Vannak, akik nem ismerik a jó modort. Köszönjük szépen az önzetlen segítségüket. Gracias!{7}

– Egy kissé pökhendi a fiatalember – mondja az öregasszony úgy, hogy a lehúzott ablakon keresztül meghalljam.

Haladhatnánk, vagy negyven fok van. Ha eddig nem is, most majd megdöglök a hőségtől. Légkondi hiányában egész éjszaka hagytak ezek a senkik a saját izzadságomban henteregni.

– Meg félős is! – neveti el magát megint az a kis hülyegyerek, majd súg valamit Mario fülébe, mire az megint hangosan felröhög.

De jó kedve van itt mindenkinek, engem leszámítva. Erre fogom magam, és átmászok a sofőrülésre. Itt hagyom ezt a lepratelepet, nem várok én senkire. Próbálok lehajolni, hogy megnézzem, hogy indul be ez a csotrogány, de azt se tudom, mik ezek a karok, amik a kormány körül vannak. Az elektromos Teslámon az égvilágon semmit nem kell megmozdítani, csak megmondom, hogy start meg stop, és teszi, amit kell.

– Ezt keresed? – hallom Mario hangját, és amikor felé nézek, egy kulcsot lóbál a fejem előtt a járdán. – Úgy hívják, hogy slusszkulcs, és ezzel kell beindítani az autót.

Jobban járok, ha nem szólok egy kurva szót sem, csak hogy mehessünk. Visszamászok az anyósülésre, mire Mario beszáll végre, de ahelyett, hogy elindulna, még köszörüli rajtam a nyelvét egyet.

– Jó buli volt az este, Kisfőnök?

– Neked nem az lenne a dolgod, hogy vigyázz a testi épségemre? Apám azért bérelt fel, hogy ne essen bajom, nem? Hogy végzed a munkád, te senkiházi?

Erre ahelyett, hogy ideges lenne, ismét felröhög. Azt hiszem, kevés dolog van, ami ma jobban fel tud idegesíteni, mint az állítólagos testőröm kibaszott nevetése. Apám minden emberemet elvette mellőlem, és ezt állította a helyükre. Az ötvenéves, nyugdíjazott katonakiképzőt.

– Tudod, miért vállaltam el ezt a munkát, Kisfőni?

Ezt a kisfőnizést is rühellem. Mindig cinikusan, vigyorogva mondja, hogy éreztesse, én csak egy kis szarjavége vagyok apámnak. Vagyis a nagyfőnök nélkül pont nem érek semmit.

– Hogy a kis gazdag faszszopókon röhöghess, amíg móresre tanítod őket. Említetted már egypárszor!

– Helyes! Látom, van, amit meg tudsz jegyezni! Mellesleg a testi épséged szart se érdekel. Én csak azért vagyok felelős, hogy ne halj meg. Ahogy látom, élsz és virulsz.

– Meg is halhattam volna!

– Ja, mondta a kis haverom, hogy majdnem szívbajt kaptál az előbb egy egértől a szobában!

– Undorító ez a hely! Mocskos egy putri!

– Nem vagy valami hálás a megmentőidnek.

– Kiraboltak ezek a senkik! Voltak irataim, pénzem, telefonom, amikor elindultam. Sehol semmi. Hálálkodik a faszom!

– Nem hinném, hogy ezek a jóravaló emberek egy dollárt is kivettek volna a zsebedből.

– Leszarom! Lemosom magamról ezt a kibaszott bűzt, aztán foglalok egy repjegyet, és elhúzok ebből a kurva országból olyan gyorsan, ahogy ide jöttem! Tépek Ibizára!

Onnan jöttem igazából egy haverommal, de ő aztán továbbállt Miamiba. Én bírom, ahol spanyolul beszélnek, nincs kedvemre az angolom koptatni, de elég volt pár hét Kubából. Az elején élveztem, hogy lármás, örökké muzsika van, ha van pénzed, a rum is folyik minden mennyiségben, de olyan szegénység van itt, hogy a legmenőbb turistahelyekre is beeszi magát ennek a hatása. Minden koszos, lyukasak az utak, és iszonyatosan elmaradott az ország. Ha nem turista vagy, itt aztán éhen is pusztulhatsz.

Mario már egy ideje csendben van, ami gyanús nekem, ezért rápillantok, épp, mielőtt beindítja a veterán, olajzöld színű bérelt autónkat.

– Ha nincsenek irataid, hogy is hagyjuk el Kubát, Kisfőni?

2. FEJEZET

Camila

– Papá!{8} – kiáltok apa felé már távolabbról, mire az egész asztaltársaság felém néz és integetésre emeli a kezét. Ahogy közelebb érek hozzájuk, mindannyiukat üdvözlöm, apát külön meg is ölelem. – Hogy áll a harc? – kérdezem viccelődve.

– Ellenem nincs esélye senkinek, kedveske! – mondja apa egyik régi barátja, miközben a szivarját a magasba emeli, ezzel is hangsúlyozva mondandója igazát.

– Azért van előtted a legtöbb elem, Jorge bácsi?

– Megtévesztés, Camila! Megtévesztés! – teszi vissza a szivart a szájába és mélyet szippant belőle.

Nem hiszem, hogy eljön az idő, amikor ennek a régi baráti társaságnak lesz jobb és élvezetesebb elfoglaltsága a dominópartiknál. Egyetlen napra sem emlékszem életem harminckét évéből, amikor ne láttam volna őket dominózni. Bárhol, bármikor találnak rá megfelelő helyet és időt, bár egypár éve már itt, az utca végén lévő kis asztaloknál üldögélnek. A fájós derekuk miatt már nem szeretnek a földön ücsörögni, mert utána nehéz felállniuk. Miközben ők játszanak, apa egyik unokatestvére egy ezeréves cajónon{9} rumbaritmust ütöget a kezével.

– Kiderült valami a fiatalemberről, papá? – kérdezem, mert habár anyát felhívtam napközben, hogy érdeklődjek az idegen vendégünk hogylétéről, elég szűkszavúan nyilatkozott, ami nem éppen jellemző rá.

– Én csak azt tudom, angyalkám, hogy egy gazdag kis ficsúr, aki azt hiszi, hogy kiraboltuk – ránt egyet apa a vállán, mintha az, amit mondott volna, semmit nem jelentene.

Apa ilyen. Nem szokott ő meglepődni semmin, és a kedvesség számára magától értetődő. Ahogy valahogy a lazaság is. Nem veszi magára a világ baját, azt mondja, minek, ha úgysem bírja el az ember válla. Nekem viszont majdnem felakad a szemem a hallottaktól.

– Micsoda? Mi az, hogy azt hiszi, kiraboltuk?

A dominóinak szenteli a figyelmét, a téma számára csak másodlagos.

– Ugyan. Oda se neki. Más világból jön.

– Azért fellapozhatná az útikönyveket, még azokban is benne van, hogy segítőkész nép vagyunk! Mit képzel magáról, hogy ilyesmivel vádol minket? Hiszen magatehetetlen volt. Meg is halhatott volna.

– Ne is törődj vele, már nem a mi gondunk!

– Papá! Hogy lehetsz ilyen nyugodt? Legalább megköszönte a segítségeteket?

– Nem éppen, angyalom! Amúgy se azért tettük, nemde?!

Apa legyintéséből tudom, hogy részéről lezártnak tekintjük a témát. Ő ilyen. Élvezi az életet, könnyedén veszi annak minden akadályát, szerinte úgy sokkal könnyebb azokat átugrani és folytatni az utunkat.

Alapvetően én is hasonló gondolkodású vagyok, de legalábbis apa és anya megtanítottak rá, mégis igazságtalannak érzem, ha valaki a szüleimet bántja. Azért tudok harapni is, ha kell.

Úgy döntök, hazamegyek, és majd anyát megkérdezem a történtekről, a férfiak amúgy sem alkalmasak arra, hogy megértsék, miért fontosak a nőknek a részletek.

Megkerülöm a dominózó társaságot, és a szomszédoknak néha-néha odaintve hazasétálok. Erről pedig eszembe jut, hogy nem telik el úgy nap, hogy ne adnék hálát azért, hogy itt élhetek. Havannánál jobb helyre nem is születhettem volna, és az, hogy a városközponthoz tartozó negyed egy jobb részén élünk, ami megőrizte az ugyan már kicsit kopott, de még színes falait, mindig mosolyt csal az arcomra. Harminckét éve élek ebben az utcában, mégsem tudom megunni. Olyan, mintha az egész utcát egyetlen nagy család uralná. Ide kevesebb turista jön, kicsit távolabb van a felkapott óvárostól.

A házunkat egypár éve apával együtt festettük újra. Az ablakkereteket, rácsokat és ajtókat meghagytuk kék színben pompázni, ám nem állt ellen az ötletemnek, hogy a falat a lila, a rózsaszín, a mályva és a napsárga színek uralják, így egy kis színátmenetet festhettem az addigi halványzöld helyére. A naplemente pedig varázslattal hinti meg ezt a különleges alkotást. Ez nem csak egy kubai utca jellegzetes fala. Ha ránézek, benne van a színekben egy család születése, boldogsága, szomorúsága, nevetése, bánata. Mert minden érzésnek van színe, épp ezért sem értem, hogyan tudnak élni emberek színtelen környezetben.

– Mamá!{10} – kiáltom el magam, mert nem tudom, a kétszintes ház melyik részében tartózkodik éppen. – Megjöttem!

Nem sokkal később már hallom is, ahogy lépdel le a lépcsőn.

– Hola,{11} drágám! Hogy vagy? Milyen volt a munka?

– Kicsit fárasztó, de kipihenem magam a holnapi buli előtt – kacsintok rá cinkosan.

Holnap lesz a harminckettedik születésnapom. Akkora bulit csapunk, hogy egy utcabál is szégyenben marad majd mellettünk, de ez minden évben így van, úgyhogy ez nem meglepetés, hanem hagyomány. A barátaim is itt lesznek, és remélhetőleg egy egész napos dominóversenynek, majd egy egész estés salsázásnak nézünk elébe.

– Képzeld, az idegennek külön sofőrje van – ugrál le Maceo a lépcsőn, mint egy kis szöcske. – Mariónak hívják és nagyon kedves!

Érdekes megállapítás azok után, hogy apa negatív véleménnyel illette nemrégiben.

Anyára pillantok, aki viszont Maceóra néz megrovón.

– Először köszönni illenék, fiatalember, és utána sem egyből pletykálkodásra nyitni a szádat, nem gondolod?

– De hát tényleg nagyon kedves volt.

– Legalább van neve, nem kell többé idegennek hívnunk – mondom és megvonom a vállam, mert valójában szeretnék majd beszélni erről, de anyával, nem pedig Maceóval.

Ő még fiatal ehhez és igyekszünk jóra nevelni, önzetlenségre, kedvességre, és apát hallva ez a férfi minden volt, csak nem ilyen.

– Az idegennek nincs neve – javít ki anya, majd a konyha felé veszi az irányt, ám amikor Maceo követné, egyetlen kérdésemmel megállítom.

– Kész a házi, fiatalember?

Szó nélkül vesz egy mély levegőt és már sarkon is fordul. Mily meglepő, a lépcsőn felfelé már nem úgy szökdel, mint nemrég lefelé jövet. Majdnem elnevetem magam, de kibírom. Fontos a tanulás, nem engedünk a jegyekből.

Az oktatás Kubában amúgy is kiváló, és nem mellesleg ingyenes. Azt pedig, amihez itt díjmentesen hozzá lehet jutni, ki kell használni. Minden aranyat ér, ami később a könnyebb boldoguláshoz vezet.

– Hoztam egy kis kókuszos pitét. Urbana sütötte, de azt üzente, ne aggódj, holnapra frisset készít.

– Isten áldja a szomszédainkat! – mondom és már asztalhoz is ülök.

Kicsit megéheztem, hosszú napom volt, de nem tudok igazán jóízűen falatozni ebből a mennyei pitéből, mert anya végig háttal áll nekem, amiből érzem, hogy valami nincs rendjén, ráadásul salsa sem szól a rádióból. Márpedig anya nem csinál semmit a konyhában zene nélkül.

– Megosztod velem, mi bánt, mamá? – tolom el egy kicsit a tányért.

– Arra emlékeztetett, ahogy egyszer a szállodában bántak velem!

Nem is kell többet mondania, tudom anélkül is, hogy mire gondol. Anya fiatal korában Havanna egyik neves szállodájában dolgozott takarítónőként. Tisztességesen végezte a munkáját, még akkor is legjobb tudását adta, amikor a gazdag turisták megalázták, lenézték, bántották. Próbált tisztelettudó maradni, még egy olyan helyzetben is, amikor egy fehér, amerikai család megvádolta lopással. Később, hiába derült ki az igazság, anyát elbocsátották. Ugyan már évtizedekkel ezelőtt történt, és azóta a világ is sok mindenben más lett, vannak emlékek, melyekre gondolva úgy tűnik, mintha mi sem változott volna.

Érzem, ahogy feszültség és harag árad szét a belsőmben. Kevés dolog van, ami jobban felháborít annál, mint amikor a szüleimet, a családomat, az én csodáimat bántják.

– Sajnálom, hogy elhoztam! Az én hibám!

– Ugyan, angyalom! Számtalanszor segítettél már te is, és apád is elveszett turistákon. Aranyból van a szívetek és a legtöbben megköszönték.

– Te sosem vársz köszönetet, mamá! Tudom én!

Még csak most fordul meg. Édesanyám kubai–mexikói felmenőkkel rendelkezik. Egész életében itt élt. Mintha ő maga lenne Kuba. Sötétbarna haját egy tengerkék színű kendő takarja, lila ruhája élénksége csodásan harmonizál kissé ráncos bőrével. Testalkata ugyan feszes, bölcsességének kisugárzása nem hagyhat kérdéseket. Most mégis megtörten pillant rám, és ez a tekintet bennem tép fel olyan emlékeket, melyeket nehéz teherként cipelek.

Könnybe lábad a szeme, de látom, hogy tartja magát, nem hagyja, hogy kicsorduljon, csak a vállamra teszi a kezét, amikor elmegy mellettem.

– Lepihenek egy kicsit, hosszú nap volt.

– Rendben, mamá!

Nem tudok mást mondani, de ebben a pillanatban határozom el, nem hagyom, hogy még egyszer ebben az életben egy gazdag, fehér, pökhendi ficsúr megbántsa édesanyámat.

Felpattanok a székről és halkan az emeletre sietek, hogy megkeressem Maceót. Ahogy benyitok a szobájába, már felém is fordul.

– Fel kell mondanom?

Elmosolyodom. Nem tudom, kire ütött ez a gyerek, mert mi mind szerettünk tanulni.

Leülök az ágyára, és megpaskolom a pálmafás takarót, jelezve, hogy csücsüljön mellém egy kicsit. Amint megteszi, halkabban beszélek, hogy érezze, nem szeretném, ha más is hallana minket.

– Mesélj, mit tudsz az idegenről?

– Nagyi azt mondta, ne pletykáljak! – közli nemes egyszerűséggel, majd keresztbe fonja mellkasa előtt a karját.

– Egy tábla csoki!

– Nem vagyok már kisgyerek! Két tábla és ötven peso!

Maceo valóban nem annyira kisgyerek, hogy ne tudná, mekkora érték itt a csokoládé, pláne, ha két táblája van belőle valakinek. És az ötven peso sem kis összeg egy ekkora gyereknek.

– Maceo! Elvégre én vagyok a főnök kettőnk közül! Csokoládé nélkül is el kellene mondanod!

– Dehogy kellene! – vágja rá, de azért látom én azt a kis mosolyt ott a szája szélén.

Nemsokára tízéves lesz, de egyre pimaszabb, szavamra legyen mondva. Anyu már biztos mondaná, hogy volt kitől tanulnia.

– Másfél tábla és huszonöt peso! És ez az utolsó ajánlatom! – Ezt olyan komolyan mondom, hogy eszébe se jusson tovább alkudozni.

Így is lesz, mert kezet ad rá menten.

– Megijedt egy egértől, arra ébredt fel. Úgy felugrott, mint akit seggbe csíptek!

– Maceo! – pirítok rá a szóhasználatért.

Azért nem árt néha emlékeztetni rá, hány éves és milyen szabályok vannak érvényben a házban.

– Bocs, a segg csúnya szó, tudom!

– Húsz pesód maradt! – jelzem. – A szabály az szabály!