PÉNTEK BALÁZS

KÖSZÖNÖM, ÉN JÓL VAGYOK!

Ad Librum

Budapest, 2023

TARTALOMJEGYZÉK

Oly’ különös

Arctalan világ

Képzeld

Legyen valami

Láttam

Ez egy világ

Kutyámról

Bágyadt ihlet

lokoP

Hunyd le a szemed!

Az én hibám

Napnyugta volt

Nagyapám

Viszlát, régi énem!

Sokszor…

Egyszer volt

Emlékek

Utam a Házsongárdi temetőben

Keress, öröm!

Köszönöm, én jól vagyok

Mi köztünk volt

Egy kést adok neked

Holnapról álmodom

fura

Fáj egy kicsit

Sötétség

kell egy cigi

falevél

E márciusi éjben

Magam mögött hagyom

Jobb lesz így neked

négysorálom

Ezek voltunk

Valami van velem

kádban

Más

B

Magamnak írom ezt

Rólad

Valahol

Mai világ

blaha

vonat vonat

Leült a gyermek

Itt az idő

Kitört gondolatok

toxik

Szeretni/nem szeretni

óda

szeretlek?

gyilkos párnák

írd le nekik

önbiz alomba temessetek

lét vissza

ha érek valamit

OLY’ KÜLÖNÖS

Kevesen érezték még meg a magával

ragadó semmi hatalmát.

Mikor valaki már annyira bolond, hogy

zseninek gondolja magát.

Kétségbeesésemben szinte nevetek

a bús, tompuló levegőn.

Én is tudom, hogy változni kéne, de már

úgy érzem, nem maradt erőm.

Gyengének tűnök, de higgyétek el, oly’ sok

rémes vágyakat gátolok.

Mérhetetlenül csüggedt kell legyek, ha egy

új létért életet dobok.

Ez maradok, míg szavaim felhőjéből

kötetlen eső nem ered.

Kínáltam néked a saját világom, de

abban sem találtad helyed.

Félénkségem miatt forró ajkaimon

csókodnak hiánya égett.

Gyötrődtem belül, miután feljött a nap,

hiszen újra sötétség lett.

ARCTALAN VILÁG

Még fent vagyok a magasságban, azt hiszem.

Képzeletem hegységében ülök önmagam.

Fantáziás naplemente tölti meg a szívem,

Lelkem oly’ tiszta–jött, hogy ezt kiáltsam.

Felállok a helyemről s lenézek a mélybe.

Úgy képzelem, hosszú út vár még rám.

Nem szeretném, hogy itt ragadjak az éjben,

Ezért haza is indulok, édes jó Atyám!

Kicsiny és szűk ösvény vezeti irányom,

Veszek egy nagy levegőt s nekiszökkenek.

Képzeletem hegysége a lelki világom.

Itt hagyom e szép tájat s emiatt könnyezek.

Lejjebb érve sötét erdő tekint szembe velem,

S érzem, mi benne van, mély s tömör kihívás.

Gondolkozom rajta, vajon jobb lesz ott a helyem,

Mégis oly’ csábító e bizonyos választás.

Időm sincs már gondolkozni, hisz vár rám a rengeteg.

Előrébb suhanok s testem ellepi a homály.

Csábító e látvány, érzésem mégis megremeg.

Egyik felem sír, a másik izgalomra vár.

Lábaim dolgoznak és beljebb, beljebb haladok.

Gondolataim érdeklődnek, mi van túl az erdőn.

Magányosan ballagok, akár a szürke farkasok.

Csupán kíváncsiságom a védő esernyőm.

Tekintetem forgolódik, s gyorsan ver a szívem.

Felfigyelek, hisz valami hangokat hallok.

A nesz, amit észlelek, rontja el a kedvem.

Szellő súgja fülembe, jobb, ha itt maradok.

Csökönyös létemre csak sietek még tovább,

Bezárom füleim s nem hallok meg semmit.

Mindössze szeretném tudni, mi van odaát.

Rosszat sejtve cipelem lelkem terheit.

Az erdő lassan alagút s már fényt látok a végén.

Megérkeztem ebbe a nagyszerű világba.

Örvendek, hisz már kullogok a szélén.

Emberek közt vagyok, zsonghatom kiáltva.

Végső ponthoz érve gyökeret vertek lábaim.

Hirtelen nem tudtam, mit kéne most tegyek.

Szívemből kiszálltak réges–régi álmaim,

S helyettük költöztek rá sebek.

Arctalan világban élünk és szenvedünk,

Borostás lelkeinket elfedi a bánat…

Sajnálatos módon ez lett a helyzetünk,

S ha engedjük magunkat, magával is ránthat.

KÉPZELD

Képzeld, hogy a világ egy szoba;

S képzeld, hogy e széles szobában

– melyből nem menekülhetsz soha –

szerzet fullad a saját porában,

Képzeld!

Hisz a képzelet csak tünemény,

mely szebbé teszi a bánatot…

Képzeld, már nem izgat a vélemény,

mely rontja a rólam hitt látszatot.

Képzeld, mit én már nem képzelek,

és még ha akarnám sem tudnám…

Minek is, hisz úgysem értenek,

de azért halkan megsúgnám…

A fák a világ bútorai,

s itt élünk együtt, összezárva…

Képzeld, próbálom elmondani,

hogy lelkem e szobát körbejárta.

LEGYEN VALAMI

Lelkem forr, s majd úgy lesz hamuvá, akár hited

olvadt el a jóság melegén.

Tán hazudjam, hogy az életem, mint a tied,

úgy járkál az álmok fellegén?

Hiába élünk, ha nem úgy szeretjük egymást,

mint derűs versek és a dalok.

A törődés jólesne, de mégsem kérek mást,

csak hogy lásd bennem azt, mi vagyok.

Megfáradtam s érzem, hogy szívem nem bírja már

elviselni a pompázatot.

Nem követeli vissza, mi benne volt, de kár,

hogy még sokkal többet is adott.

Sosem voltam s nem is leszek hibátlan szerzet,

ki pedagógus szintjére lép.

Eleget töprengtem lelkem világa egén,

de nem vagyok sem robot, sem gép.

Dicséret kéne, elismerés, mi felrázná

bús, akarattalan létemet.

Olyan ember már nékem nem kell, ki elvárná,

hogy eldobjam saját énemet.

LÁTTAM

Láttam szerelmet, melyet nem éltem át,

s tudtam, hogy az életem mily kegyes.

Lelkem szokatlan, társtalan fájdalmát

láttam s éreztem önfeledt jeges.