Fordította
VAJDICS ANIKÓ

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Sonsoles Ónega: LAS HIJAS DE LA CRIADA

© Sonsoles Ónega, 2023

© Editorial Planeta, S. A., 2023

Av. Diagonal, 662-664, 08034 Barcelona

www.planetadelibros.com

Hungarian translation © Vajdics Anikó, 2026

La traducción de esta obra ha recibido una ayuda del Ministerio de Cultura de España.
A fordítást a spanyol Kulturális Minisztérium támogatta.

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztő Ohnmach Magdolna

Kézirat-előkészítő Kótai Kata

Korrektor Ábrahám Viktória

Tördelőszerkesztő Pyber Anita

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 615 106 361 3

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Tartalom

ELSŐ RÉSZ - Punta do Bico, 1900 februárja

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

MÁSODIK RÉSZ - Punta do Bico, 1915

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

HARMADIK RÉSZ - Punta do Bico, 1940

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

NEGYEDIK RÉSZ - Punta do Bico - Madrid, 1962

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

41. fejezet

42. fejezet

43. fejezet

44. fejezet

45. fejezet

46. fejezet

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

– Úgy tudom, a Valdés-kúriában gyerek született.

– Honnan tudod?

– A kikötőben beszélik, és a hír úgy repül, mint a sirály. De mást is mondanak.

– Mit mondanak?

– Hogy a cseléd és az úrnő egyszerre szült. Iso é cousa de meigas.[1]

ELSŐ RÉSZ

Punta do Bico, 1900 februárja

1. fejezet

Bizonyos történetek, amelyek megérdemelnék, hogy elmeséljék őket, évszázadokon át rejtve maradnak. Egyes családi legendák a halottakkal együtt a föld alá kerülnek, és a hamvak alól kell előásni őket. Az Espíritu Santo-kúria falai mögött lezajlott dráma ezek közé tartozik.

Senki sem merte eddig megírni.

Bár sokáig keringett, mint a tenger felett a sirály.

A Valdés család éppen befejezte a vacsoráját, amikor a tengeröböl sós levegője az ebédlőbe zúdult, és követte őket még a kandallóval fűtött szalonba is, ahol Doña Inésre rátört a szülés jeges fájdalma.

Már napok óta furcsán érezte magát, de nem számított rá, hogy ilyen hamar elérkezik az idő. Amire számítani lehetett, az Renatának, a kulcsos cselédnek a szülése volt, aki az uradalom kasznárjával, Domingóval élt házasságban az Espíritu Santo-birtokon.

Hogy Don Gustavo Valdés sejtette-e előre, mi fog történni az elkövetkező órákban, azt csak találgatni lehet. Valójában senki sem tudná biztosan megmondani, mi történt az után az éjszaka után, amely éppen olyan zivataros volt, mint február bármelyik éjszakája a Pontevedra tartománybéli Punta do Bicón.

Az északi szél olyan erővel rázta az ablakokat, hogy attól lehetett tartani, egy dühödt rohammal betöri valamelyiket. Don Gustavo megpiszkálta a kandallóban izzó fahasábokat, majd elmerült egy cukorrépa-termesztésről szóló cikk olvasásában. Egy új répafajtáról volt benne szó, ami érdekes lehetőségeket kínált a cukorgyártás fellendítésére.

Doña Inés szólt, hogy fájásai vannak, a férje azonban elengedte a füle mellett a jelzést. Nem vette észre, hogy a felesége szeme alja egészen sötét, mint ahogyan azt sem, hogy a hasa szinte a combját éri, már annyira leszállt. Amilyen távol ültek egymástól – a férfi a füles foteljában, az asszony az ugyanolyan kárpitozású karosszékben –, nem vehette észre, hogy Doña Inés lázas.

– Nem érzem jól magam, Gustavo – szólt újra az asszony.

A férje felnézett az újságból.

– Feküdj le, szívecském. Én is mindjárt felmegyek.

Doña Inés a férjére nézett, de az már újra belemerült az El Faro olvasásába, úgyhogy nem háborgatta tovább. Kicsoszogott a konyhába, és megkérte Isabelát, a szobalányt, készítsen neki egy forró teát.

– Bár nem tudom, képes leszek-e meginni. Mindjárt meghalok.

– Mi a baj, asszonyom?

– Nagyon fáj itt.

A hasa alsó részére mutatott.

– Mintha fejszével hasogatnák.

– Menjen fel a szobájába, señora. Máris viszek magának egy kamillafőzetet.

– Ne kamillát hozzon, Isabela. Inkább hársfát.

– Hársfateát?

– Igen. Jaime alszik már?

– Alszik, asszonyom. Mint az angyal. Érte ne aggódjon. Menjen csak fel az emeletre, mindjárt ott leszek. Nagyon vacakul néz ki.

– Renata hogy van? – érdeklődött Doña Inés a másik cseléd felől, mert lefekvés előtt szerette ellenőrizni, rendben vannak-e a ház körül a dolgok.

– Este hatkor bezárkózott a házba.

– És azóta nem jött ki?

– Nem, asszonyom.

– És Domingóról tud valamit?

– Á, az biztos a kocsma körül tekereg – legyintett Isabela.

Doña Inés a hasába nyilalló fájdalomtól a földre rogyott.

– Nagyon hitványul érzem magam. Az a gyanúm, hogy ma meglesz a gyerek.

– Jaj, asszonyom! Ne mondjon ilyet! – aggályoskodott a szobalány. – Vasárnap van. És nem szóltunk a bábának. Nem érne ide időben Vigóból. Vasárnap van! – ismételte meg nyomatékkal.

– Vajon Cubedo doktor ébren van-e még?

– Fogalmam sincs, señora. De Cubedo doktor nem is szülészorvos, azt tudja asszonyom, ugye?

– Nem számít. Menjen el érte, kérem!

– És hol találom éjnek évadján?

– Otthon. Vagy akárhol. Mit tudom én! – nyögte Doña Inés.

A hasát alulról tartva felvánszorgott a lépcsőn a hálószobába, és ahogy az ágyra dőlt, ismeretlen fájások rohanták meg. Nem hasonlítottak azokra az összehúzódásokra, amelyek egy évvel korábban a nagyobbik gyermeke, Jaime érkezését jelezték. Szokatlanul szárazak és nyilallóak voltak. Benyúlt a hasa alá az ágyékához, és véres lett a keze.

– Isabela! Isabela! Nincs vesztegetni való időnk!

– Ki hangoskodik? Csak nem a feleségem? – riadt fel Don Gustavo.

Földre hajította az újságot, és megindult a lépcső felé. Isabela a gazdáját válaszra sem méltatva elrohant Cubedo doktorért. Az orvos már hálóingben volt, és éppen nyugovóra akart térni, amikor Isabela beviharzott.

– Doktor úr, jöjjön gyorsan a Valdés-uradalomba! Doña Inésnél megindult a szülés. A halálán van.

– Ne túlozz, te lány!

– Nem túlzok, higgye el! Azt mondja, olyan, mintha fejszével hasogatnák a méhét. Pedig még nincs itt az ideje a szülésnek. Siessen már, az isten szerelmére!

– Mennyi ideje lenne hátra?

– Még legalább három hét!

– A te számításaid szerint…

– Igen, uram. Az én számításaim szerint.

A szobalány olyan kétségbeesetten rimánkodott, hogy az orvos úgy, ahogy volt, hálóingben indult útnak. Sebtében kabátot kanyarított a vállára, és felkapta a táskáját, de arra már nem tudott gondolni, hogy az esernyőt is magához vegye, noha lett volna miért, hiszen irgalmatlanul szakadt az eső. Az utak olyan sárosak voltak, hogy bármennyire igyekeztek, nem szedhették igazán a lábukat, mert félő volt, hogy bármelyik pillanatban elcsúsznak, és Cubedo doktornak nem sok kedve volt az ilyesfajta ijedelmekhez. A kutyák vonyítottak, a macskák hanyatt-homlok menekültek, amikor meghallották a kúria kapujának nyikordulását. Bőrig ázva, a lépcsőfokokat kettesével szedve rohantak fel az emeletre a Valdés házaspár szobájába. A falépcsőn minden lépésük nyomán tócsákban állt a víz. Don Gustavo összetört lélekként állt az ágy mellett, amelyben Doña Inés kínkeservesen vajúdott, minden eredmény nélkül.

– Az ég szerelmére, Cubedo doktor, mentse meg a feleségemet! – zokogta Don Gustavo.

– Ne mondjon ilyet, Don Gustavo, csak egy egyszerű szülésről van szó.

– De ez a szülés rosszul kezdődik! – replikázott Don Gustavo.

Az orvos keresztet vetett, kibújt csuromvizes hálóingéből, és magára húzott egy száraz inget meg egy nadrágot, amit Don Gustavótól kért kölcsön. Szinte elveszett bennük, mert ő és a hízás távol álltak egymástól; vékonydongájú, horpadt hasú ember volt világéletében.

– Merre van a mosdó? Kezet kell mosnom.

Isabela a fürdőszobába vezette az orvost, aki mosakodás közben elmagyarázta a lánynak, mit kell tennie.

– Ide figyelj, gyermekem! Tegyél fel vizet melegedni, és ha már elég forró, hozd fel nekem.

Csöpögő kézzel jött ki a mosdóból. Bement Doña Inéshez, és az ajkával ellenőrizte, hogy lázas-e.

– Meztelenre fogjuk vetkőztetni. Le kell vinnünk ezt a lázat.

Gyorsan levetkőztették az asszonyt. Az orvos is segített, ahogy csak tudott, mert az illendőségnek most sem ideje, sem helye nem volt.

– Takarja be egy vékony lepedővel, és kérjen a szobalánytól néhány ócska rongyot.

– Doktor úr, vérzik – motyogta Don Gustavo, amikor észrevette felesége lábai közt a lepedőn barnálló csíkot.

Cubedo felvetette, hogy szükségük lenne egy másik cseléd segítségére is, mire az úr azt felelte, hogy a vasárnapra való tekintettel Renata már nincs szolgálatban.

– De ez most vészhelyzet! – tiltakozott az orvos.

– Vasárnap van, és Renata pihen – jelentette ki ellentmondást nem tűrően Don Gustavo.

Isabela éppen akkor lépett be a lavór forró vízzel a kezében, és e szavak hallatán az ereiben is forrni kezdett a vér a dühtől. De nem szólt semmit. Végső soron ő csak egy cseléd, nem tehette kockára a munkáját.

– Hozd a vizet, hozd a fertőtlenítőt, hozd a táskámat, hozd…

– Hozom már, doktor úr, hozom.

– Nincs időnk kivárni, hogy a vigói bába ideérjen? – kérdezte az orvos.

– Nincs, doktor úr, nincs! – óbégatott Isabela.

Tehetetlenségében Cubedónak nem akadt jobb ötlete, mint hogy Isabela a szomszédos uradalomból, Sardináéktól hozzon segítséget.

– A cselédjük szokott bábáskodni – mondta.

– Az állatok körül, doktor úr! – kiáltotta a lány.

– Mit számít az most?!

– És vak!

Isabelának nem fért a fejébe, hogyan lehetne segítségükre az a szerencsétlen nőszemély.

– Nem, nem, nem! – tiltakozott Don Gustavo olyan indulattal, amelyre csak ő ismerte a magyarázatot. – Semmi szín alatt! Ebbe a házba nem teheti be a lábát senki arról a birtokról.

– Señor Valdés, nincs más választásom. Szükségem van rá! – kiáltotta az orvos. – Ha vak, ha félszemű, ha bármilyen.

Don Gustavo kiviharzott a szobából, aztán néhány perc múlva visszatért. Összeszorított száját csak két szó hagyta el:

– Nem bánom.

Isabela az orvos aggódó pillantásaitól övezve kiviharzott a házból, és a cseléd keresésére indult. Doña Inés pupillái kitágultak, és mintha hirtelen megőszült volna vállára omló haja is, amit a szobalány időközben leengedett.

– Lélegezzen, asszonyom, lélegezzen mélyeket!

Doña Inés a fájdalomtól csak üvölteni tudott, és kínjában a kézfejét harapdálta. A hasa kemény volt, mint a kő.

– Nem tetszik nekem ez a habzó vér – mondta az orvos.

– Mit akar ezzel mondani? – kérdezte Don Gustavo.

– Néha előfordul ugyan, de nem szokványos.

Don Gustavót nem érdekelte, mi szokványos, és mi nem, csak azt akarta tudni, hogy túléli-e a felesége a szülést.

– Doktor úr…

Az orvos éppen egy injekciót készített elő.

– Doktor úr – erősködött Don Gustavo –, meg fog halni?

Cubedo felkapta a fejét, és úgy nézett rá, mint egy istenkáromlóra.

– Eszébe ne jusson még egyszer ilyet kérdezni!

Don Gustavo közelebb lépett az ágyhoz. A felesége baljós szomorúsággal nézett vissza rá. Don Gustavo előtt lepergett az egész élete, mint akinek fogytán az ideje, és a jövő helyén már csak a tátongó, sötét űrt látná; mintha ezt az elviselhetetlen büntetést kapta volna vezeklésül azért, mert hagyta, hogy elragadja a vágy, és megcsalta a feleségét. De csak Renatával, csak vele! – üvöltötte a lelkiismerete.

– Add a kezed, Gustavo!

Most még Doña Inés hangja is ismeretlenül csengett számára.

A szájához emelte az asszony kezét, és csókot lehelt az ujjaira. Eszébe jutottak az első éjszakáik. Hogy ugyanitt, ebben a hálószobában teljesült be a szerelmük, amellyel az élet megáldotta őket.

– Doña Inés, most beadok magának egy vérzéscsillapítót – törte meg a csendet Cubedo doktor.

Don Gustavo fülébe azonban nem jutottak el ezek a szavak. Ő saját magával volt elfoglalva. Soha nem gondolta, hogy a vétkeinek ára lesz, és hogy még az életében sor kerül a büntetésre. Nem mintha fel akarta volna menteni magát, de az összes kubai ősére megesküdött volna, hogy mindig szerette a feleségét, attól a naptól kezdve, amikor először megpillantotta. Inés akkor töltötte be a tizenhatodik életévét, és üde volt, mint a hajnal. A kúria falai most mégis a másik nő nyögéseit és sikolyait visszhangozták: a bűnös gyönyör hangjait.

– Doña Inés, úgy látom, a vérzése elállt. Most benyúlok a kezemmel a szülőcsatornába, hogy megnézzem, hol tart a gyerek. Vegyen mély levegőt!

Az orvosnak néhány másodperc is elég volt ahhoz, hogy megállapítsa: a gyermek farfekvéses.

– Hol a pokolban van már az a lány? – morogta.

A könyékig feltűrt bő ingben és a hatalmas nadrágban, amelynek szíját kétszer is körbe kellett tekernie a derekán, a tőle megszokott gondos megjelenésből és eleganciából nem sok maradt.

Ebben a pillanatban lépett be a szobába Isabela a szomszéd cseléddel az oldalán. A csontjukig elázott két nő úgy nézett ki, mint két átlátszó kísértet. Olyan hajmeresztő látványt nyújtottak, hogy Don Gustavo és az orvos egészen megrémült tőlük.

– Te jó ég! – kiáltott fel az orvos. – A szívbajt hozzátok az emberre!

Mariña – mert így hívták a cselédet – közelebb lépett az ágyhoz, és hószín szemét Doña Inésre szegezte. A tenyerét óvatosan a vajúdó nő hasára helyezte, és lassan csúsztatta rajta lefelé, a lágyéki területig. Aztán egy hirtelen mozdulattal félretolta Cubedót.

– Hagyja rám – morogta neki.

– A gyermek farfekvéses – jegyezte meg az orvos.

– Na ne mondja! Látatlanban is tudtam.

Mariña nem várt jártassággal mozgósított maga körül mindenkit.

– Isabela, nyisd ki az ablakokat! Tele van gonosz erőkkel ez a ház! – kiáltotta. – Doktor, masszírozza a señora hasát az óramutató járásának megfelelően.

Kért egy hálóinget, vagy bármi szárazat, amit találnak; lecserélte csuromvizes ruháját, és az ágy végénél letérdelt. Olyan arca volt, mint egy kisgyereknek, aki még a kamaszkort se érte meg, a keze apró, mint a vakond lába, örök homályba vesző a tekintete, mintha sosem találkozott volna a halállal.

A tehenek, a juhok és a kutyák ellésénél szerzett tapasztalatával megragadta a gyermek farát, és addig húzta, amíg ki nem szedte az anyjából. Doña Inés most tudta meg igazán, mit jelent az üresség.

– Kislány! – állapította meg a bába az újszülöttet tapogatva.

– Kislány! – ismételte meg Isabela.

– Egy élő kislány! – vágta rá Cubedo doktor.

– Kislány… – hallatszott Don Gustavo megtört hangja is.

Señor Valdésnak abban a pillanatban fogalma sem volt, mit kellene éreznie vagy gondolnia.

Ez a gyermek lesz az első lány, aki a Valdés nevet fogja viselni: három generáción keresztül küzdöttek a világrajövetel ellen a női utódok, mint a hátára fordított macska.

Doña Inés fehér volt, mint a tej, és érthetetlen szavakat motyogott, mint aki nincs teljesen magánál.

– Tartson ki, asszonyom, már kint van a kisbaba.

Mariña egy selyemszállal elvágta a köldökzsinórt, és alkoholt csepegtetett a sebre, hogy fertőtlenítse. Az újszülött azonnal felsírt.

Isabela a lavórhoz sietett vele, és miközben tisztogatta, megkérdezte:

– Milyen nevet adjunk neki, Don Gustavo?

– Ugyan, leányom! Ne foglalkozzunk most nevekkel – intette le Cubedo doktor.

Az Espíritu Santo-birtok szolgálója az illendőséggel mit sem törődve az orvos elé lépett.

– Bocsásson meg, doktor úr – mondta –, de az is fontos, hogy a kislányt a Szűzanya kegyeibe ajánljuk, nehogy…

– Ne fesd az ördögöt a falra, te lány! Elég volt a vészmadárkodásból, carallo[2]! Megmondtam!

Isabela egy darabig hallgatott, de nem az a fajta volt, akinek lakatot lehet tenni a szájára, ezért újrakezdte:

– Maga orvos, én meg csak egy cseléd vagyok, de a kislánynak neve lesz, és én fel fogom ajánlani a Szűzanyának, ahogy kell.

Tiszta lepedőbe csavarta az újszülöttet, és leszaladt vele a lépcsőn.

– Isabela! – visszhangzott utána az éjszakában a bába hangja. – Legyen Carolina a neve!

Hogy ki adta a bába szájába ezt a nevet, sosem derült ki. De ez volt a legkevésbé fontos. Mint ahogyan annak sem volt jelentősége, hogy Isabela Carolina helyett Catalinát hallott, így a kislány végül a vértanú[3] nevét viselte.

A kúria duplamennyezetes, gránitfalú kápolnája mindössze húsz méterre volt a főbejárattól. A szobalány kinyitotta a faajtót, és a Kármelhegyi Szűz Mária szobra előtt térdre ereszkedve imádkozott, úgy, ahogyan azt a templomban a hívektől látta, hogy a gazdasszonya minél előbb gyógyuljon meg, és a kislányának boldog jövője legyen.

– Nézd, micsoda fillá-t[4] hoztam eléd! Ő Catalina. Öleld magadhoz, Szűzanyám, és vedd oltalmadba az édesanyját is. Megígérem, hogy nem fogok kihagyni egyetlen vasárnapi misét sem.

A Mária-szobor lábához tette a kislányt, majd néhány percre a magasba emelte, amíg imádkozott. Behunyt szemmel elmormolt minden imát, amit kívülről tudott, és amikor kinyitotta a szemét, szentül hitte, hogy a Szűzanya könnyezik.

– Könyörülj rajtunk, Istenem! Könyörülj! – kiáltotta a félelemtől összeszorult szívvel.

Közben Don Gustavónak is eleredtek a könnyei. Homlokon csókolta a feleségét, és felment a Cíes-szigetekre nyíló toronyszoba erkélyére, amit az egyszerűség kedvéért mindenki Cíes-kilátónak nevezett.

Soha életében nem esett át ekkora ijedelmen. Akkor sem, amikor Kubát elhagyta. Vagy amikor az utolsó pénzét is a fűrészmalomra tette fel. Vagy amikor megérkezett a hír a családtagjai haláláról. Egyik a másik után.

Soha.

– Don Gustavo! – kiáltott utána Mariña, a bába. – Don Gustavo! Itt van?

Semmi.

Don Gustavo mintha megszűnt volna létezni. Az erkélyről tökéletes panoráma nyílt a birtokára, amelynek közepén a hatalmas kúria állt. A kápolna, a magtár és a szépséges kert sötét volt ezekben a késői órákban, akárcsak a látóhatár a Punta do Bicó-i baljós éjszakában. Hátul az istálló és a szerszámok tárolására szolgáló palleira[5] között állt a kasznár házaspár viskója. Egy sarokban pislákoló lámpa halovány fénye világította meg a roskadozó épület belsejét. Don Gustavo a viskó közepén kirajzolódó alakban felismerte Renatát, aki szülőpózba merevedve vajúdott a koszos kőpadlón.

Mint Mariña állatai.

Az árnyalak néma fájdalommal üvöltött a levegőbe, a haja az arcába omlott, a tenyerével a padlót ütötte, mintha azt akarta volna elérni, hogy a föld megnyíljon alatta, és a hasában fekvő magzat egyenesen a szakadékba hulljon, amikor megszületik.

A sikolyokat és az átkokat megtartotta magának.

A jelenetnek nem volt más tanúja, csak Don Gustavo. Ő is csak a távolból nézte végig, ahogy Renata megszüli az ő másik lányát, akinek majd Clara lesz a keresztneve, az első vezetéknevét Domingo után, a másodikat pedig az édesanyja után kapja.

Clara Alonso Comesaña.

– Señor Valdés?

– Itt vagyok, leányom – suttogta Don Gustavo.

Mariña odabotorkált hozzá a hangját követve, és megérintette a hátát. Don Gustavo egész testében remegett.

– Hozzak egy pohár vizet? – kérdezte aggódva a bába.

– Nem szükséges.

– Ne hagyja magára a feleségét.

Minden férfi elkövet valamilyen végzetes hibát, akármilyen jelentős a vagyona, a hírneve vagy a származása, gondolta Don Gustavo. Visszament a szobába, és a bűn súlyával a tekintetében a felesége hasát nézte mereven.

2. fejezet

A nyugalom csak kora hajnalban tért vissza a Valdés család birtokára, még a napfelkelte és az első reggeli vihar előtt. Cubedo doktor elővett a táskájából egy kloroformmal átitatott kendőt, és az óra éppen hármat ütött, amikor Doña Inés teste végre engedett az enyhe nyugtató hatásának. Isabela engedelmesen hallgatta az orvos minden utasítását.

– Az anyát semmi szín alatt ne zavard! A csecsemőt szorítsd a melledhez, és csak szoptasd, és szoptasd, és szoptasd!

A szobalány tiltakozott, hogy neki nincs teje, de az orvos tovább erősködött, amíg a bába közbe nem lépett.

– Doktor úr, én dajka is vagyok. Jól jönne a szoptatás, hogy ne apadjon el a tejem.

Az orvos meglepődve fordult felé, nem számított erre a fordulatra.

– Be vagy oltva? – kérdezte.

Mariña bólintott.

– Akkor ezt megbeszéltük. Ez a lány fogja szoptatni a gyermeket, amíg Doña Inés fel nem épül. Képes vagy rá?

– Ne becsüljön le, doktor úr. Vak vagyok, nem ostoba.

– Hát, akkor ezt megbeszéltük – ismételte meg Cubedo doktor.

– Mikor ébred fel a feleségem? – kérdezte Don Gustavo.

– Egyelőre hagyják aludni annyi ideig, ameddig a kloroform hat.

– És aztán? – érdeklődött a dajka.

– Aztán adjanak neki még egy napot, de ha látni akarja a kislányát, hadd lássa. Tegyék nyugodtan a mellére.

Don Gustavo ezúttal is ellenállt, de végül ugyanúgy beadta a derekát, mint először.

Az orvos Doña Inéshez lépett, kitakarta, és megnézte, duzzadtak-e a mellei. Megnyomta az egyiket. A mellbimbóból sűrű, sárgás folyadék buggyant elő.

– Ezzel a kolosztrummal egy ideig ellesz a gyerek. Tele van a melle szegénynek. Van bőven teje!

Isabelának kicsordult a könnye. Könnyen elsírta magát, és mindig olyankor, amikor nem kellett volna. A lepedőbe bugyolált kislány még ott nyugodott a karjában. Könnyű volt, mint egy kismacska.

– Te meg – lépett hozzá közelebb az orvos – főzz egy kamillateát, cukrozd meg, és adj neki néhány kanállal, hogy legyen széklete.

– Az asszonyomnak?

– Nem, gyermekem, a kisbabának. De kevés sütnivalód van, te jóisten!

Az orvos összeszedte a szoba padlóján szanaszét heverő eszközeit, és a táskájába pakolta őket. A zsebéből elővett egy félig telt, Koch-tonik feliratú üveget.

– Ébredés után itassák meg vele vérdúsítónak – mondta annak, aki éppen figyelt rá. – Az anyával! – tette hozzá a biztonság kedvéért. – Hogy mindent a szájukba kell rágni!

A szeme majd leragadt a fáradtságtól.

Indulás előtt megígérte, hogy kora délután visszajön.

„Amikor ebből a kábultságból magamhoz térek” – tette hozzá magában. Ifjúkora óta nem volt ilyen fárasztó éjszakája. Akkoriban akár három napig is képes volt ébren maradni. Öregeket gondozott, gyerekeket gyógyított, akárkit, aki megbetegedett, legyen az fiatal, idős, férfi vagy nő. Mindig lehetett rá számítani. Odaadóbban tudott helytállni a vészhelyzetekben, mint egy pap.

Don Gustavo elkísérte őt a főbejárathoz.

– Gyönyörű kislánya lesz, Señor Valdés, ne aggódjon. És ne feledje: Isten sosem hagyja cserben a jó embereket. Csak szemmel tartja őket, hogy még jobbak legyenek.

Az orvos Valdésék jó hírnevére utalt.

Egész Punta do Bico nagyra becsülte őket: a legrendesebb, legnagylelkűbb gazdák hírében álltak, és másokkal ellentétben soha nem kérkedtek múltbeli vagy jelenlegi hatalmas vagyonukkal. A Valdés család legfőbb érdeme az volt, hogy hosszú idő óta ők voltak a tartomány legtisztességesebb földbirtokosai. Csak így lehetett megmagyarázni, hogyan művelhették a helyiek a földjeiket évtizedeken át anélkül, hogy Valdésék kizsákmányolták volna őket. Vagy ha igen, akkor is csak kis mértékben. Az is egy formája a tisztességnek.

– Nem értem, miről beszél.

Don Gustavo még mindig a Renata viskójában történtek hatása alatt állt, és a bűntudattól vezérelve úgy értette, hogy az Isten azért tartja szemmel a családját, mert meg akarja őt leckéztetni. Vagy hogy az orvos tud valamit, és már biztosan továbbadta Don Castornak, a szószátyár plébánosnak, aki csak úgy mellékesen elkotyogta a plébánián tevékenykedő asszonyoknak vagy a Sardina családnak; az utóbbi esetben pedig már csak idő kérdése, hogy mikor használják fel a pletykát a házassága megingatására és jó hírneve tönkretételére.

– Menjen, pihenjen le. Alig áll a lábán.

Don Gustavo szótlanul nézte, ahogy Cubedo doktor visszaöltözik a még mindig nedves ruhájába, és az orvosi táskával a kezében nekivág az éjszakának. A birtokot őrző kutyák tanácstalanul sündörögtek oda hozzá; nem szoktak ilyenkor a gazdájukkal találkozni. Hagyta, hogy megnyalogassák a bokáját, és becsukta az ajtót. Ahogy megfordult, Mariña állt vele szemben a lépcső alján. Mellette Isabela, karjában az újszülöttel.

– Señor Valdés, a kislány jóllakott, és most nyugodt, de néhány óra múlva újra éhes lesz. A dajkának itt kellene maradnia a házban éjszakára. Ha nem baj…

– Igen, az lesz a legjobb – látta be a férfi. – De előbb hadd lássam…

A csecsemőhöz hajolt, és homlokon csókolta. Olvasztott vas és mandulamag illata csapta meg az orrát. Kesernyés, száraz vérszag.

– Isabela, készítsék elő a hátsó szobákat, és pihenjenek le. De előtte nyissák ki az ablakokat, és engedjék be a puszpáng citromos illatát. Ennek a gyermeknek olyan szaga van, mintha a villám csapott volna bele.

Isabela az orrához emelte az újszülöttet. Nem érzett semmi különöset, mert neki is ugyanolyan szaga volt.

– Rendben, uram. A hátsó szobában készítem elő a bölcsőt.

– A feleségem hadd pihenje ki magát. Ahogy magához tér, minden bizonnyal maga is képes lesz gondoskodni a lányáról.

– Úgy lesz, uram. Szüksége van még valamire?

Don Gustavo a kérdést válasz nélkül hagyva a lépcső felé indult.

A hálószobához érve levette a cipőjét. Óvatosan nyitotta ki az ajtót, hogy ne csapjon zajt, bár ennek nem sok jelentősége volt, mivel Doña Inés ugyanabban a pózban feküdt, amelyben hagyták. Don Gustavo az ágyhoz lépett, és mozdulatlanul nézte a feleségét. Az arcán legördülő könnycseppeket sem törölte le. Doña Inés ajkán így, közelebbről nézve, jól látszott a fájdalom nyoma; zilált haja még mindig össze volt tapadva az izzadságtól, két karja a lepedő alatt nyugodott. Don Gustavo felhajtotta a lepedőt, és szégyenkezve nézte a meztelen, üres testet. A vért már legalább letisztították róla.

Aztán kiment a hálószoba erkélyére, és az ott lévő kerek asztalkán heverő újságok alól, amelyeket lefekvés előtt szokott olvasni, előkotort egy szivart. Rágyújtott, és lehunyta a szemét.

Ilyenkor szokta újra hallani a nagyapját, Don Jerónimót, ahogy a rumtól és szivartól rekedt hangján a végrendeletét diktálja.

– Halálom előtt visszatérek Spanyolországba, a szülőföldemre, és felmegyek a kilátóba, amit úgy terveztem meg, hogy nyugat felé nézzen, hogy akkor szenderüljek jobb létre, amikor a Cíes-szigeteken lenyugszik a nap.

Nem teljesült a kívánsága, mert az öreg soha nem tért vissza Kubából, ahová az első Vidal Quirogák, ismertebb nevükön Sardinák árulása után vándorolt ki.

A nagyapjával kezdődött minden.

Don Jerónimo volt az első tehetős Valdés a családban. A hajói révén tett szert vagyonra, amelyekkel a Cádiz-öbölbéli sólepárlókból szállította az alapanyagot a galiciai sóházakba. A XIX. század elejétől a szardínia konzerválásához óriási mennyiségű sóra volt szükség, és Don Jerónimo hamarabb látott ebben üzletet, mint bárki más. A Sardinák lettek a legjobb ügyfelei, miután Katalóniából az Atlanti-óceán partjára költöztek. A többi helyi üzemnek is ő szállította a sót, de el kellett ismernie, hogy a Vidal Quiroga család végzi a legjobban a dolgát. Új halászati módszereket alkalmaztak, tökéletesítették a sózást és a préselést. A kifogott hal így hosszabb ideig volt eltartható, ami lehetővé tette, hogy széles körben és nagy mennyiségben árusítsák Franciaország déli részétől Barcelonán és a Földközi-tengeren át az olasz partokig, sőt egészen Levantéig.

A Sardinák ezer szardínia konzerválásához fél mázsa sót is elhasználtak. Don Jerónimo vállalkozása ennek köszönhetően egyre gyarapodott, újabb flottákba fektetett be, egyre több útvonalat nyitott. A végén már ott tartott, hogy több mint harmincezer köbméter sót szállított, ami évi száz utat jelentett. A Valdés család minden szinten gyarapodott. Több lett a ruhájuk. Több luxuscikket fogyasztottak. Nőtt a tartományba érkező könyvek és képzőművészeti alkotások száma. Gustavo nagyanyja, Doña Sole Guzmán egyre több ékszert viselt. Megsokasodott az első udvarházat díszítő csillárok sora, amelyek végül az Espíritu Santo szalonjában kötöttek ki. Akkoriban történt ugyanis, hogy a Valdés család a sónak köszönhetően megvásárolta a Punta do Bicó-i birtokot egy elszegényedett nemesi családtól, akiknek Don Jerónimo egy vassal sem adott kevesebbet az eredeti árnál – éppen elég volt nekik, hogy mindent elvesztettek.

Espíritu Santo, Szentlélek – így emlegették a birtokot, mivel a domb, amelyen állt, ezt a nevet viselte. A házhoz vezető egyszerű, kavicsos utat méltóságteljes gesztenyefák árnyékolták. Don Jerónimo el volt ragadtatva a kúria tekintélyes falait alkotó gránitkockáktól, amelyeket a vinciosi kőfejtőben faragtak. Az évek során a moha lassan belepte az árnyékos részeket, ahová a nap meleg sugarai csak ritkán jutottak el.

Semmi sem utalt arra, hogy baj történhet, a dolgok mégis rosszra fordultak. Az egymást követő háborúk és a francia kalózok támadásai miatt a tenger olyan veszélyessé vált, hogy a portugál flottát visszarendelték, és a spanyol hajók helyzete is súlyosan megingott. Don Jerónimo éppen azon fáradozott, hogy túlélje a kalóztámadásokat, amikor az egyik tartománybeli szomszédja – akinek később még a nevét sem ejtették ki, nehogy balszerencsét hozzon – váratlanul Spanyolország legnagyobb sókereskedőjévé lépett elő. A Puerto de Santa María-i sólepárlókkal kötött kizárólagos szerződései megakadályozták, hogy más is beszállhasson az üzletbe. Don Jerónimo igyekezett hát jó áron túladni a flottáján, de hamar rájött, hogy a szóban forgó szomszéd a Sardina családdal fele-fele arányban osztozik az üzleten, és ez keserűséggel töltötte el a szívét. Nem mintha árthattak volna neki, hiszen Don Jerónimo akkorra már elég gazdag volt, hanem mert tisztán látta, hogy a Sardinák mindent a magukénak akarnak tudni: a szardíniát és a sót is.

Don Jerónimo bezárkózott a Cíes-kilátóban a szobájába, és évekig nem fogadott senki mást, csak az egykori munkásait. Néhányan még munkanélküliek voltak, mások már az új cég alkalmazásában álltak, de mindegyikük panaszkodott valamire. Sardina feleségéről is mindenfélét pusmogtak az asszonyok, de őt nem érdekelték a pletykák, csak a hajókat figyelte, ahogy feltűnnek a látóhatáron a sóval, amit neki kellett volna a kikötőbe szállítania. Végignézte a hajószerencsétlenségeket és az apállyal felszínre kerülő összes nyomorúságot. Egy nap aztán megunta a hallgatást, és elhagyva a szülőföldjét, Galiciát, Kubába indult a feleségével, Doña Sole Guzmánnal és két felcseperedett fiával, Pedróval és Venancióval. Senkinek sem árulta el, hova megy. A földjeit a parasztokra bízta, és megesküdött, hogy a távollétében egyszer sem emeli meg a bérleti díjat. Ha a só gazdaggá tette, a cukorral még nagyobb vagyonra tehet szert.

Don Gustavót a karosszékében érte a hajnal. Szivarral a kezében aludt el, de az szerencséjére elhamvadt, mielőtt megégethette volna az ujját.

– Don Gustavo, Don Gustavo! – riasztotta fel a szobalány halk hangja. – Don Gustavo, felhozzam a reggelit? Mindjárt nyolc óra.

– A feleségem?

– Még alszik – válaszolta Isabela.

– És a gyermek?

– A gyermek is mélyen alszik. A dajka már megszoptatta.

– És Jaime?

– Mindenki alszik, uram.

– Be kell mennem a gyárba. Hétfő van – mondta Don Gustavo nyújtózkodva.

Isabela elhagyta a szobát, Don Gustavo pedig már éppen nekiállt készülődni, amikor észrevette, hogy Renata és a férje, Domingo közeledik a házhoz, utóbbi részegen dülöngélve. Don Gustavo félrehúzódott az ablakból, nehogy a kasznárné meglássa, hogy ott áll, de lopva tovább figyelte őket. A férfi végül nem jutott be a házba, mert már a bejárat előtt földre rogyott.

„Az ördögbe is! Meg kellett volna szabadulnom tőlük” – gondolta bosszúsan Don Gustavo.

Renata addigra már ott volt a férje nyomában, az újszülöttel a hátán, kibontott keblekkel. Leguggolt mellé, és pofonokkal próbálta észhez téríteni. Don Gustavo megrendülten nézte a jelenetet. A résnyire nyitott ablakon át hallotta, hogy a nő nyomorultnak, szerencsétlennek és még ki tudja, minek nevezi az urát.

– Mi dolgod odabenn? Ha a gazda meglát, két lábbal rúg ki mindkettőnket! – háborgott.

Don Gustavón végigfutott a hideg. A következő pillanatban azt látta, hogy Renata a bejárathoz rohan. Aztán ajtócsapódás, majd Isabela és Renata beszélgetésének halk zaja hallatszott. Don Gustavo hiába fülelt, csak néhány halk szót tudott kivenni, néha egy-egy hangosabb mondatot Isabelától, vagy Renata kérlelő hangját: „Nehogy az úr meghallja!”

Majd újra ajtócsapódás.

És csend.

Nem sokkal később Isabela léptei jelezték, hogy megérkezett a meleg reggeli.

– Uram, itt volt Renata.

– Mit mondott?

– Hogy kislánya született.

– Mást nem akart?

– Nem. Semmi mást.

– Mondja meg neki, hogy megkapja a szükséges időt a felépüléshez – válaszolta Don Gustavo a szobalány tekintetét kerülve.

– Azt mondta, nincs rá szüksége.

A férfi az asztalra tette a csészéjét.

– Ne lépje át többé ennek a háznak a küszöbét – jelentette ki.

– Nem értem.

– Nincs mit érteni rajta. Ne lépjen be többé ebbe a házba – ismételte meg Don Gustavo ellentmondást nem tűrő hangon.

Don Gustavo szavai annyira megrémítették Isabelát, hogy nem merte megkérdezni, mikor adja át Renatának az utasítást, most rögtön, vagy később. Azt meg végképp nem merte firtatni, hogy miért rendelkezett így a gazdája. A kérdéseit megtartva magának visszament a konyhába tyúkhúslevest készíteni Doña Inésnek, hogy amikor a kis Jaime felébred, már csak vele foglalkozhasson, és semmi másra ne kelljen gondolnia.

Nem sokra becsülte Renatát. Talán némi irigységet is érzett iránta, mert gyönyörű volt, és minden férfinak megakadt rajta a tekintete. A gazda minden cselédjével kedvesen és nagylelkűen bánt, de Renatának kitüntetett figyelem jutott. Karácsonykor pénzjutalmat és külön ajándékokat kapott. Nyárestéken többször is együtt lehetett látni őket; amíg az úrnő a kisfiával foglalkozott, vagy a fővárosból rendelt egyik könyv olvasásába merült, ők egymással enyelegtek a Punta do Bicóra boruló alkonyban. Renatát is meg lehetett érteni: úgy megundorodott a férjétől, hogy a végén már rá sem tudott nézni. De igazság szerint Domingo részegeskedései nem voltak új keletűek, és mentségére legyen mondva: csak vasárnap ivott, arra hivatkozva, hogy az az ő nevét viseli;[6] mintha csak azért itta volna az olcsó vörösbort, hogy saját maga előtt tisztelegjen vele.

– Ennek az asszonynak is megvan a maga keresztje.

Az úr végül egy szó nélkül ment el otthonról, és még azt sem mondta meg, hogy hazaér-e vacsorára, otthon lesz-e, amikor Cubedo doktor megérkezik, szóljon-e Isabela Don Castornak, mondasson-e vele misét a kápolnában Doña Inésért…

A szobalánynak nem volt ideje mindezt tisztázni, mert Don Gustavo eltűnt, mint a kámfor, a gyárba menet, ahol, mint említette, újra hétfő volt.

Ám mielőtt a kapun kilépett volna, még történt valami. Renata a kőfalnak támaszkodva várt rá, és amikor a férfi odaért, a vállára tette a kezét, közelebb hajolt hozzá, és könnyes szemmel a fülébe súgott valamit. Isabela nem tudhatta, mi lehet az, mindenesetre többször is keresztet vetett, hogy a birtokon tanyázó démonokat elűzze.

3. fejezet

A nap egyre magasabbra hágott. Az eget ostromló fekete fellegek a Punta do Bicóval és a Carreira-öböllel szemben tengerbe nyúló „vashegy”, a Monteferro felett horgonyoztak le. A vihar elvonult, és a kis Jaime végre szabadon játszhatott a kutyákkal a kertben. Amikor kifutkározta magát, Isabela kézen fogta, és séta közben megpróbálta neki megtanítani a kishúga nevét.

Renata a viskója ablakából figyelte őket. Megvárta, amíg eltűnnek a kikötőhöz vezető úton, felkapta újszülött kislányát, és a kúriához futott vele. Benézett a konyha ablakán, és az ujja bütykével megkocogtatta az üveget. Mariña ott ült a padon, ahol a cselédlányok a gondjaikról, a vágyaikról és a hátfájásaikról szoktak egymásnak mesélni, hogy hol zsibbad, hol szúr vagy viszket valami. Mert a legjobb gyógymód az volt, ha kibeszélték magukból a keserveiket.

– Ki az? – kapta fel a fejét Mariña.

– Én vagyok az, Renata.

– Gyere csak be, gyere! – biztatta a dajka.

Renata kinyitotta a bejárati ajtót, lerázta a sarat a csizmájáról, és megkérdezte:

– Maradhatok?

Mariña igent mondott. Hozzátette, hogy Isabela elment sétálni Jaiméval, és egy ideig biztosan nem jönnek vissza.

– Egyedül hagyott a gyerekkel? – csodálkozott Renata.

– Áldott jó gyerek. Nincs vele semmi gond – bizonygatta Mariña.

Renatának összeszorult a szíve, amikor meglátta a dajka mellén a gazdái újszülött gyermekét.

– Nem tudtam, hogy idehívtak – álmélkodott.

– Doña Inés ágynak esett. Cubedónak meg dunsztja sincs, hogy kell egy szülést levezetni.

– Azt láttam, hogy itt a doktor. De téged nem vettelek észre – folytatta Renata.

– Még jó, hogy jöttem, mert a filla elakadt. Faros volt.

– A señora jól van?

– Alszik – felelte Mariña.

– Hogy hívják? – hajolt közelebb Renata a kislány arcához.

– Catalina.

– Szép név – nézett maga elé Renata olyan tekintettel, amelyről csak ő tudhatta, mennyi fájdalmat rejt.

– A tiédet hogy hívják? – érdeklődött Mariña. – Hallom, ő is lány lett.

– Clara.

– Az is szép név.

Renata leült a dajka mellé, és a mellére tette a gyerekét.

– Nehéz volt megszülni?

– Nem. Gyorsan jött.

– Fájt?

– Nem, csak egy kicsit kellemetlen volt.

Mariña a gazdasszonya gyermeke fölé hajolt. A csecsemő a szemét lehunyva, nyugodtan szopott. A másik kislány ellenben úgy nézett az anyjára, mint akit éheztetnek.

– Azt hiszem, nincs elég tejem. Ez a gyerek nem lakik jól – sóhajtotta Renata. – Esetleg…

Elhallgatott. Tudta, hogy nem kérhet tejet a dajkától, de az szavak nélkül is megértette.

– Nem tudom, jutna-e belőle mindkettőjüknek.

Renata a kislányához hajolt, és az arcát a fekete lobonca alá rejtve, a fülébe súgott valamit. Aztán megváltozott arccal, izgatottan körözni kezdett a konyhában. A teste verejtékben fürdött. Úgy nézett ki, mint akit megszálltak a démonok.

– Nem bírom tovább, Mariña! Ha tudnád, milyen nyomorult vagyok!

– Halkabban, Renata, még meghallják…

– Nincs itthon a señor. Láttam, hogy elment.

– Igen, de bármikor visszajöhet.

A két cseléd pár percig hallgatott.

– Ha tehetném… – törte meg végül Renata a csöndet.

– Mit? – kérdezte a dajka.

– Semmit, semmit, az én dolgom. Te csak foglalkozz a magadéval…

Renata egy darabig Mariñát figyelte, milyen ügyes: addig nyomogatja a mellét, amíg a tej meg nem indul a csatornákon keresztül egyenesen a gyerek szájába. Aztán oldalra pislantva olyan mozdulatot tett, mint aki szívesen enne egy csészével a frissen főtt tyúkhúslevesből, amit Isabela készített.

– Úgy ennék egy kis levest.

– Nem ártana – válaszolta a dajka. – Ha jól eszel, több tejed lesz.

– Adná Isten!

Mariña felállt a padról, és azt mondta, hogy meg kell fürdetnie Catalinát. Renata maradhat, de vigyázzon, nehogy a señor vagy Isabela, vagy bárki itt találja.

– Meg tudod fürdetni egyedül?

– Hát persze, mit képzelsz! Azt hiszed, ő az első, akit én pesztrálok?

Renata nem válaszolt. Keserű gondolataiba merülve nézte Clarát, és átkozta a sorsot, hogy olyasvalakibe kellett beleszeretnie, aki nem viszonozhatta a szerelmét.

A szépség akkoriban nem jelentett biztosítékot semmire. Éppen ellenkezőleg, kifejezetten veszélyes dolognak számított, és még az édesanyja is figyelmeztette, Isten nyugosztalja szegényt, hogy a férfiak, főleg a gazdagok mind „kapcabetyárok”, és csak kihasználják a nőket. Az anyja szavai az idő múlásával egyre erőteljesebben csengtek vissza a fejében.

– Soha nem kellett volna belemennem, soha… – hajtogatta magában.

„Mit képzeltél?” – kérdezte a lelkiismerete.

– Hogy a señor nem „kapcabetyár”, és nem él vissza készakarva egy nő bizalmával – válaszolta magának.

De most…

Ahogy ott állt újszülött kislányával a karján, üres melleivel, a könyörtelen valóság minden képzeletét felülmúlta.

Hirtelenjében Mariña jelent meg az ajtóban a fehér gyapjútakaróba bugyolált Catalinával a karján. Renata ijedtében összerezzent, amikor meglátta a dajka tejfehér szemét, vibráló pupilláit, színtelen íriszét.

– Elfelejtettél valamit? – kérdezte.

– Nem tudom, hova tette Isabela a pelenkákat… – válaszolta Mariña. – Segíts, kérlek.

– Add ide a kislányt.

Renata a szabad kezével átvette Catalinát, Mariña pedig a vállán tartotta a kezét, amíg el nem jutottak a hálószobáig.

Renata most egészen közelről látta a két újszülöttet.

„Olyanok, mint két tojás!” – dobbant meg a szíve, és érezte, hogy a testében gyorsabban áramlik a vér.

– Boldogulsz kettővel is? – kérdezte a dajka.

Renata bólintott, hogy igen, bár ezt Mariña nem láthatta.

– Boldogulok én mindennel… – suttogta, és az ágyra tette a csecsemőket.

Catalina testén ekkor szétnyílt a gyapjútakaró, és elővillant a kicsi meztelen teste.

A dajka akkor már egyedül állt a szoba közepén. Renata úgy érezte, itt az idő, ez az egyetlen esélye az életben: az ő lánya nem éhezhet, csak mert neki üres a melle, ennél többet érdemel; a szeretet, amit ez iránt a védtelen csöppség iránt érez, majd igazolja az őrültséget, amit el akar követni.

„Ez az egyetlen esélyem” – ismételte meg magában.

Mariña közben pár lépést tett felé. Renata visszafojtotta a lélegzetét, és amilyen gyorsan csak tudta, kibontotta Clarát a pelenkájából, lekapta róla a testét védő ócska rongyokat, a saját göncei közé rejtette, és a meztelen kislányt Catalina gyapjútakarójába bugyolálta. Mindez gyorsabban történt, mint ahogyan egy átok elhangzik.

– Hálás leszel ezért az életért. Én nem érdemelném meg… de te igen. Te megérdemled! – suttogta a kislány fülébe, és könnyek között folytatta: – Még ha elveszítelek is… Vagy ha örökre belebetegszem, és soha többé nem leszek önmagam, mert holnap reggel, amikor felkelek, már nem leszel velem.

Remegett a keze és a térde.

– Mi a baj, Renata?

– Nem találom a pelenkákat – válaszolta fojtott hangon.

Mariña Renata hangját követve kíváncsian közelebb lépett.

– Te sírsz? Mi van veled, kedvesem? – kérdezte gyöngéden.

Renata az újszülöttekre nézett, és elfogta a lelkiismeret-furdalás.

„Mit tettél, Renata?! Hogy voltál rá képes?”

Zavaros tekintetén a téboly jelei mutatkoztak.

„Mit tettem, Istenem?!”

Egy pillanatra kijózanodott, és jóvá akarta tenni, amit elkövetett.

– Mariña… – szólt alig hallhatóan a dajkának.

– Mondd, Renata, mi történt?

Renata előtt újra elsötétült a világ. Egy hang sem jött ki a torkán, de még a szívverése is elakadt, amikor a gyerekcserére sor került. Úgy adta át a kislányát a dajkának, mintha a Valdés család sarja lenne.

– Nem tudom, hol vannak a pelenkák, Mariña – szólalt meg végül. – Pesztráld tovább a gyereket.

Doña Inés hétfő délután ébredt fel, és láthatólag javult az állapota, de továbbra is erőtlen volt. A szeme körüli karikák eltűntek ugyan, de amikor járni próbált a hálószobában, pár lépés után összecsuklott. Lelkileg is gyengének bizonyult: amikor Cubedo doktor megérkezett, sírásban tört ki. Az orvos ezt a szülés utáni levertséggel magyarázta, és hozzátette, hogy a hársfavirágkúra majd rendbe hozza. A gyerekről továbbra is Mariña gondoskodik, szóba sem jöhet, hogy elvegyék tőle.

– A dajka még egy napig itt marad – jelentette ki.

Az orvos és Isabela már a kertben búcsúzkodtak, amikor Renata megjelent a hátára kötözött gyermekkel. A szobalány a birtokról nem merte elzavarni, és Señor Valdés üzenetét sem adta át neki, így maradt minden a régiben. Végtére is nem szegte meg senki a gazda a parancsát. A señor azt nem tiltotta meg, hogy a kasznár felesége a friss levegőn mászkáljon.

Isabela úgy látta, hogy Renatának megváltozott a tekintete, mintha a szülés fáradalmai kioltották volna a szeméből a természetes fényt.

– Jól vagy, Renata? – fordult hozzá.

– Igen, jól vagyok – válaszolta a cseléd a könnyeivel küszködve.

– Hadd nézzelek csak – szólalt meg Cubedo doktor is –, nem tetszenek nekem ezek a sebek a szádon.

Renatához lépett, és megvizsgálta a cseléd alsó ajkán húzódó véres sebeket. Renata tudta, hogyan keletkeztek, hogy keserűségében és félelmében harapdálta össze az ajkát, de ezt nem mondhatta el, mert nem lett volna képes magyarázatot adni rá.

– Megharaptam magam, doktor. Nem komoly.

– Alaposan tisztítsd meg. És a szülés? Hogy ment?

Renata megismételte, amit Mariñának mondott: hogy gyorsan lezajlott, nem fájt, csak egy kicsit kellemetlen volt.

– És a méhlepény?

– Én csináltam mindent.

– És a férjed?

– Nem volt otthon. Egyedül szültem, ma hajnalban.

– Miért nem szóltál, te lány? – kérdezte az orvos.

– Mert Doña Inésnek nagyobb szüksége volt magára, mint nekem.

Az orvos kérte, hogy vegye le a gyereket a hátáról, de Renata azt válaszolta, hogy nincs hova tennie. Isabela megjegyezte, hogy Doña Inés előkészített nekik egy kiságyat, olyat, mint a saját gyermekének; még a matraca is ugyanolyan.

– És miért nem adtad ide? – kérdezte Renata.

– Mert nem kérted.

Nem volt több vita. Renata köszönetet rebegett, Doña Inést pedig, miután abbahagyta a sírást, tájékoztatták a másik gyerek születéséről. Ezen szerencsére már nem izgatta fel magát.

– Valamikor meg kellett születnie – állapította meg.

A kasznárné kislánya aznap éjszaka pamutrékliben és gyapjútakaróba bugyolálva aludt.

Akárcsak az úrnőé.

Don Gustavo későn tért vissza a fatelepről. Ebben nem volt semmi szokatlan. A munkanapjai rendszerint elhúzódtak, sokszor még a vacsoraidőn túlra is. Mégis, aki aznap látta, valahogy komorabbnak, szinte levertnek találta. Máskor valósággal ünnepelte a hétfőt, vak buzgalommal hajtotta magát, mint akinek megváltás a munka – ennek most jelét sem mutatta. A kislánya születéséről sem beszélt, és nem szólt senkihez, csak Fermínhez, a fűrészmalom üzemvezetőjéhez.

Bezárkózott a birtokaira néző irodájába, hogy végiggondolja az életét, és magyarázatot találjon arra, ami Renatával történt.

A puszta tényeket illetően, úgy érezte, nem tett semmi rosszat. A Kubából való hazaköltözésük után a Punta do Bicó-i fűrészmalomnak szentelte magát. Ő volt az első, aki a fűrészgépek betelepítésével felvirágoztatta a környéket. Doña Inést és a fiukat, Jaimét teljes odaadással szerette, most pedig az újszülött gyermeke tölti be az életét.

– Catalina – ízlelgette a kislány nevét minden ellenérzés nélkül.

„Nem lehet véletlen, hogy ez lett a neve” – gondolta.

Nem volt babonás, nem hitt a boszorkányokban, bár a meigallos-októl[7] ő is óvakodott, főleg Punta do Bicóban, ahol az ártó varázslatok rendszerint valóra váltak. Hirtelen újra elfogta a nyugtalanság: mi lesz, ha valaki többet tud, mint kellene, és zsarolni akarja majd őt?

„De ki?” – tette fel magának a kérdést, hiszen Tuerto, a félszemű már nem élt.

Tuerto a környék irigye volt. Csúnya, sárga bőrű alak, a rossz emberekre jellemző éles arcvonásokkal, hosszú orral, kicsi szájjal, keskeny ajkakkal. Soha nem tudta elviselni Don Gustavo szerencséjét, és amióta az Kubából visszatért a gyönyörű Doña Inésszel az oldalán, folyamatosan pereskedett vele olyan földekért, amelyek az ő állítása szerint a családjához tartoztak. Hogy ez a rét az enyém, meg az a másik is, amit elbitoroltál, és hogy ezen a mezsgyén te nem ültethetsz semmit. Nem volt olyan évszak, amelyben Tuerto ne perelte volna be Don Gustavót. És mindig veszített. Így hát nem sokat teketóriázott: az igazságszolgáltatást a saját kezébe véve megmérgezett száz fát Don Gustavo földjén. Még arra sem vette a fáradságot, hogy lehajoljon, és a fák gyökerébe fecskendezze a mérget. Szemmagasságban mételyezte meg őket, ott, ahova a félig üres tekintete vetődött. A fákra lassú, de biztos halál várt, és a kitermelésből nem lett semmi. Don Gustavo megesküdött az életére, hogy az a gyilkos nem fogja végignézni a fák megcsonkolását, és bár így az élő csemetéknek kevesebb hely maradt, cölöpöket vert a fák köré, és a megmérgezett fák úgy álltak ott évekig, mint megannyi kőkereszt, amíg a „Kaszás” el nem vitte a félszeműt. Nem sokkal később egy erős atlanti szél azzal a veszéllyel fenyegetett, hogy az összes fa kidől, és a favágók életét nem lehetett kockára tenni. Így Don Gustavo elrendelte, hogy vágják ki a megkövesedett fákat. De akkor már mindegy volt, hiszen Tuerto a másvilágról nem lelhette örömét a pusztulásban. Señor Valdés zsigereiben mindazonáltal örökre ott maradt a félelem. Ha egy fa megbetegedett, ő azonnal tűnyomot keresett.

„Hány Tuerto van Punta do Bicóban?” – tette fel magának újra és újra a kérdést.

Ez volt az egyetlen dolog, amire a nagyapja, Don Jerónimo nem figyelmeztette.

Hogy lesznek rosszakarói.

Mire aznap észbe kapott, már késő este volt. A munkások hazamentek.

Fermín sem volt már a fűrészmalomban.

Csak a csend maradt vele.

Eszébe jutott Doña Inés meg a kislányuk. Egész nap nem érkezett felőlük hír, ebből arra következtetett, hogy nem romlott a helyzet. Kilépett az irodából, a műhelyek mellett elsétálva magába szívta a nedves fa illatát, bezárta az üzem ajtaját, és elindult haza a földjein át.

A kúriához vezető, kanyargós corredoirá-t[8] azok a gesztenyefák szegélyezték, amelyek még a nagyapja, Don Jerónimo idejében kerülhettek oda. Erősek voltak, szilárdak, megbízhatóak. Jóindulattal viseltettek az éji vándor iránt. Nyáron az árnyékukkal kedveskedtek neki. A cinkosai voltak szinte mindenben.

Aznap éjjel végtelennek tűnt számára a hazafelé vezető út. Minden lépését hallotta, és mindegyiknél eszébe jutott valami, majd annak a valaminek az ellenkezője is. Először azt fontolgatta, hogy kitálal Doña Inésnek, őszintén elmagyarázza, mi történt Renatával, és megesküszik, hogy soha többé nem tesz ilyet. A képzeletbeli beszélgetésben meggyőző erővel és magabiztosan törtek elő belőle a szavak, de amikor a fák között megjelent előtte a San Lázaró-i cseléd, a kreol María Victoria képe, elbizonytalanodott, és reszketésben tört ki.

– Verd ki a fejedből, Gustavo! Verd ki! – üvöltötte a levegőbe. Őrjöngött a félelemtől és a dühtől, hogy nem tudja féken tartani a gondolatait.

Amikor Kubából visszatért, azt hitte, tud uralkodni magán. De most újra fellobbant benne az indulat és a gőg.

– María Victoria, az a…!

Megpróbálta visszafogni magát, tudván, hogy a durva beszéddel csak saját magát mérgezi.

María Victoria, az a…

– Az a szajha! – zokogta végül, mintha attól, hogy mégis kimondja, amit gondol, begyógyulhatnának a sebei.

A neveltetése, mindaz, amit átélt és másoktól látott, megakadályozta abban, hogy bármilyen felelősséget vállaljon a testi bűnökért. Mintha az ilyesmihez neki és az övéinek semmi köze nem volna. Az ő felfogása szerint mindig a nők voltak könnyelműek, ők sündörögtek folyton a család férfitagjai körül, és valósággal megbabonázták őket.

Don Gustavo sok mindent megőrzött az emlékezetében a Kubában töltött éveiből, de volt valami, amit soha nem tudott elfelejteni: három egymást követő haláleset. Mind a három vérrel szennyezte be a cukornádültetvényt, amit a nagyszülei a semmiből hoztak létre a San Lázaró-i tartományban a XIX. század közepén.

A cukorkombinátot Diana-telepnek hívták. Kétszáz hektárnyi termőföld és ugyanennyi legelő tartozott hozzá. A cukornád szakadatlanul nőtt az ültetvényeken; öröm volt nézni, ahogyan estefelé a lenyugvó nap fénye bearanyozza a nádszálakat. Mivel minden jól ment, Don Jerónimo az összes megtakarítását gőzgépekre költötte. Azok hajtották a régen ökrök segítségével létrehozott energia sokszorosát biztosító malmokat. A befektetései busásan megtérültek, és a nyereségből házat építtetett a gyermekeinek, Pedrónak és Venanciónak. Az utóbbit nem túl sok értelemmel áldotta meg a sors, ezért nem nagyon lehetett bevonni semmibe. Királyi kényelemben élt a birtokon anélkül, hogy gondot okozott volna, és a kisujját sem kellett mozdítania semmiért. Engedélyezték a házasságát egy kreol lánnyal, akivel addig hentergett a bokrok alján, hogy teherbe ejtette, és született tőle egy gyereke. Don Jerónimo soha nem bízott meg teljesen a félvér unokában, de nem is tagadta meg. Aztán jól megsiratta, amikor egy véres hasmenésben, amit a folyóvízszennyezésnek tulajdonítottak, az egész család elpusztult. Így történt, hogy a járványban elhunyt Venancio Valdés „avatta fel” az utólag róla elnevezett családi sírboltot San Lázaro temetőjében.

Don Pedro volt az eszesebbik testvér, Gustavo apja. Amikor Havannába érkezett, már falta a könyveket, és helyesírási hibák nélkül írt. Don Jerónimo megtanította számolni, kivonni, sőt, szorozni is. Idáig minden rendben volt. Amikor nagykorú lett, feleségül vett egy Marta nevű spanyol nőt a kivándoroltak kolóniájából. Doña Marta apja katona volt, és azok fegyelmezésére érkezett Kubába, akiket a haza ellen elkövetett bűnökért ítéltek el.

Don Gustavo nehezen ismerte be, de az anyja csúnya volt, mint az ördög. A legfőbb emléke róla az volt, hogy a halántékát és a bajuszát mindenféle kencékkel szőkítette. Az apja ezerszer jobban nézett ki, de a szerelme nem ismert határokat. Az esküvőre jó sok marhát levágtak, és hajnalig itták az édes likőröket. Úgy lerészegedtek, hogy csak fél füllel hallották, miről pusmog a násznép: hogy milyen rút a menyasszony, és milyen jóképű a vőlegény. Don Pedrót nem igazán érdekelte, mit beszélnek, mert Doña Marta okos, szórakoztató és érzékeny lélek volt. Vágott az esze, mint a borotva. Zongorázott, és a spanyol mellett angolul és franciául is beszélt, ami nagyon jól jött a család üzleti ügyeinek bonyolításához.

Idáig tehát minden rendben volt.

A házaspár beköltözött az ültetvény egyik házába. Gustavo és Juan már ott született.

Az abolicionisták[9] 1880-as győzelmét követően megváltoztak a szokások és a rabszolgákkal való bánásmód, de a Valdés család vagyona továbbra is gyarapodott. Doña Marta felügyelete alatt százötven napszámos dolgozott. Ő maga választotta ki őket, ő mérlegelte a képességeiket. Erős kezű, izmos karú, gyors lábú, állhatatos férfiakat keresett, akik nem fecsegték el az időt. Többségük fekete és mulatt volt. A jamaicaiakat részesítette előnyben, mert azok jobban vágták a cukornádat, mint az afrikaiak vagy a kubaiak. Valóságos hadsereget hozott létre a Diana-telep szolgálatára, és a hadparancsnoki tisztséget ő maga töltötte be. Don Jerónimo nem győzte mondogatni a fiának, milyen jó üzletet csinált Doña Martával. Csúf volt, mint a bélfájás, de amíg az asszony a munkásokkal bajlódott, a férfiak törődhettek a saját dolgukkal, ami sokkal fontosabb volt.

Doña Marta mindamellett a háztartást és a gyerekeit sem hanyagolta el. Gustavo és Juan a legjobb matematikai, irodalmi és nyelvi oktatásban részesült. A Peñalver vagy a López család gyermekeivel barátkoztak, a majdani comillas-i márkikkal.[10] Örökség és jó házasság – erre a két célra kellett felkészítenie a fiúkat.

Minden a legjobb úton haladt, és fel sem merült, hogy valami elromolhat. Ám egyszer csak minden összeomlott, mert Doña Marta terveibe hiba csúszott, és ez az életébe került.

A hiba neve María Victoria volt.

Doña Marta nem szívesen alkalmazott nőket, mert azok folyton teherbe estek, és hetekre kimaradtak a munkából, de etetni attól még kellett őket. Ki tudja, mi ütött bele, hogy mégis felvette azt a fiatal lányt! Talán csak az az ostoba beszélgetés tévesztette meg.

María Victoriának az első találkozásukkor akadt egy észrevétele: megkérdezte, miért nincsenek cölöpök az udvaron.

– Cölöpök? – csodálkozott Doña Marta. – Mihez?

– A rabszolgák megkorbácsolásához.

– Szűzanyám! – vetett keresztet az asszony. – Sosem volt rá szükség. Miért kellene megkorbácsolnom őket?

– Mert lopják a cukrot – mondta María Victoria.

– Én csak becsületes embereket alkalmazok – jelentette ki az asszony.

María Victoria felvonta a szemöldökét, majd megrázta a fejét.

– Ezen a szigeten nincsenek becsületes emberek, asszonyom. Tudom, miről beszélek, higgye el.

Csend támadt. Doña Martának addig eszébe sem jutott a munkásaira gyanakodni; a jó szemére és a megérzéseire hagyatkozott mindig.

– Ha gondolja, hogy hasznára lehetek, egész életemben szolgálni fogom. Ismerek egy módszert, amivel le lehet buktatni a tolvajokat. De ha nincs rám szüksége, semmi baj. Odébbállok.

Épp indulni készült, amikor Doña Martában felébredt a kíváncsiság.

– Hogyan működik az a módszer?

– Pofonegyszerűen: csak ki kell feszíteni egy zsineget a raktárajtókra, a zsinegekre pedig csengettyűt kell kötni. Ha valaki nem akkor nyitja ki az ajtót, amikor kellene, megszólal a csengő, innen lehet tudni, hogy lopni akar. És mivel erre bizton számíthat, asszonyom, cölöpökre is szüksége lesz, hogy legyen mihez kikötni a tolvajt, amikor lóostorral megkorbácsolják. Hamar megvan. Én is meg tudom csinálni, a saját kezemmel – emelte fel María Victoria a kérges tenyerét. – Csak így tanulnak. Senkinek sincs joga elvenni, ami nem az övé.

Doña Marta hitte is, nem is, amit hall, de María Victoria másnap már az ültetvényen dolgozott, és az első dolga az volt, hogy cölöpöket hegyezett, és zsinegeket feszített a raktárak ajtajára.

Don Pedro éppen arra járt, és amikor meglátta, mit művel, megkérdezte Doña Martát, mi ez az egész. A felesége nem győzte dicsérni a szolgálót.

– Nem árt, ha itt van – magyarázkodott. – Talán túlságosan is megbíztam a munkásokban, és ez a lány tudja, mit beszél. Könyörtelen egy bestia: a tekintete, mint a méreg, de a beszéde olyan finom, mintha énekelne.

És a teste, mint egy süldőlányé. Ez jelentette az igazi veszélyt, nem néhány bögre cukor eltűnése! Ám Doña Marta fejében nem szólalt meg a vészcsengő.

Így esett, hogy Don Pedro Valdés érdeklődni kezdett a kreol lány iránt, és egy idő után már nem csak annyit mondtak egymásnak, hogy jó reggelt, jó napot vagy jó estét. Mindenféléről beszélgettek. María Victoria nagy pletykafészek volt, hozta-vitte az ültetvényen terjengő híreket, amelyekről végül mindig kiderült, hogy igazak. Sokat játszott a két kisgyerekkel, Gustavóval és Juannal: hintát épített, kukoricát pirított nekik a napon, mézet kent a kenyerükre.

Doña Marta ráhagyott mindent, mert keményebben dolgozott a földeken, mint sok férfi. Arról nem volt tudomása, hogy a gyerekei a lány szolgálataiért cserébe szappant és törölközőt csempésznek ki a nagyszüleik házából anélkül, hogy bárki észrevenné. Doña Marta alsóneműiből és hálóingeiből is így kélt lába egynéhánynak.

Az sem derült ki soha, hogy María Victoria valaha fekete férfiakkal flörtölt. Az igazat megvallva, senki nem tudott az égvilágon semmit ennek a lánynak a magánéletéről. Doña Marta hiába faggatta, ő nem árult el semmit. Egyszer kikotyogta, hogy az apja a Consolidated Copper nevű cég rézbányájában dolgozott, beleesett egy kútba, és azóta nem hallottak felőle. Az anyjáról soha egy szót sem ejtett. Mintha nem is embertől, hanem magától az ördögtől származott volna.

Eltelt néhány év.

Megjelentek a magánbefektetői vasutak. Az emberek a szabadságról kezdtek beszélni.

És José Martíról.[11]

Meg a spanyolországi hírekről, bár azokról mindig megkésve szereztek tudomást.

A gyarmatokon élő spanyolok szerepet játszottak II. Izabella megbuktatásában és I. Amadé királlyá választásában. „Végignézték” az első spanyol köztársaság kikiáltását, majd a Bourbonok visszatérését.

Don Jerónimót aggasztották a szigetet és a fővárost elárasztó parázs viták. A forradalom nem az ő asztala volt. Ő a hatalmas cukornád-, dohány- és gyapotültetvények tulajdonosainak táborához tartozott. Miután megtárgyalták a fejleményeket, arra a következtetésre jutottak, hogy ők, a spanyolok, nem igényelnek több reformot.

A leggazdagabb spanyol iparmágnás, Güell családjához képest Don Jerónimo csak egy szerencsés kisbirtokos volt, de szeretett befolyásos körökben mozogni, és gyakran ültetett az asztalához olyan gazdákat, akik Kuba északkeleti részén több százezer hektár termékeny földdel rendelkeztek, és azzal telt a napjuk, hogy szivarral a szájukban ücsörögtek és diskuráltak.

Ők alapították a havannai Spanyol Kaszinót. Támogatták Cánovas del Castillo téziseit, aki a madridi parlamenti vitákban az abolicionizmus ellen foglalt állást. A legidősebbek még mindig nosztalgiával viseltettek az egykori királyné, María Cristina iránt.

Ám akármilyen hatalmuk is volt, bármekkora befolyást is gyakoroltak a cukor világpiaci árára, végül nem maradt belőlük más, mint egy maroknyi jómódú ember.

Senki sem volt rájuk kíváncsi többé.

A történelem lándzsát tört felettük. Olykor igazságtalanul. Mert Don Jerónimo például jó gazda volt, ha más nem is: a munkásainak kórházat, a gyermekeiknek iskolát építtetett. Mindenkit a saját nevén szólított.

A cukortolvajt jelző csengő 1888 augusztusának egyik éjszakáján szólalt meg először. Doña Marta rosszkedvűen ébredt. Nagyon nehezen tudott elaludni a fullasztó hőségtől, órákig forgolódott az ágyban átizzadt hálóingében. Álmából felriadva Don Pedro felé nyújtotta a karját, ám hiába tapogatta a matracot, a férje nem volt ott. Felkelt az ágyból, és a léptei zajával mit sem törődve lecaplatott a lépcsőn. Arra gondolt, hogy Don Pedro a szokásos pantagrueli lakomája után diskurál valakivel, de az előcsarnokba érve megállapította, hogy az étkezőben nincs senki. Kivett pár korbácsot az esernyőtartóból, előszedte az apósától, Don Jerónimótól ajándékba kapott pisztolyt, amire aznap éjszakáig nem volt szüksége, és kiment a hátsó udvarra.

– Ki az? – kiáltotta a sötétbe.

Két árnyalak iszkolt riadtan a cukornádültetvény felé. Szedték a lábukat, mint a szél, Doña Marta pedig mezítláb, selyem hálóingben futott utánuk, ahogyan bírt. De egyszer csak eltűntek a szeme elől.

– Gazemberek!

Lelassított, és pár percig csendben fülelt. A hold fényében két halom domborodott a földön. Amikor közelebb ment, kiderült, hogy Don Pedro Valdés és a cseléd, María Victoria félmeztelen teste az. Doña Marta magánkívül volt a haragtól. Odament a lányhoz, és a hajánál fogva vonszolta a hátsó udvarra.

– Te meg – fogta az apósa pisztolyát a férjére – meg ne moccanj, mert golyót eresztek beléd, és itt fogsz elszáradni a saját földeden.

Don Pedro semmit sem tehetett, hogy megakadályozza, ami ezután történt. A felesége a szeme láttára egy oszlophoz kötözte María Victoriát, és addig ütötte a korbáccsal, amíg meg nem bizonyosodott felőle, hogy már nem él. A két kiskorú fia, Gustavo és Juan – a nagyobbik tizennégy, a kisebbik tizenkét éves – mindent látott a hálószobájuk erkélyéről.

A bírósági tárgyalásra egy héttel később került sor Havannában. Doña Marta nem fogadott védőügyvédet, és amikor a bűnét a fejére olvasták, nem tagadott semmit.

– Igen, bíró úr. Megöltem, azzal a módszerrel, amit ő maga talált ki a tolvajok ellen. Senkinek nincs joga ellopni tőlem azt, ami az enyém. A szabadságnak is megvannak a határai.

A bíró úgy nézett rá, mintha a Sátán ülne előtte az ítélőszéken.

– Mindazonáltal, tisztelt bíróság, tudom, hogy így soha nem nézhetek a gyermekeim szemébe, és nem hordozhatom egész életemben a rám váró ítélet súlyát. Szóval…

Elővette a Don Jerónimótól kapott pisztolyt az alsószoknyájából, és fejbe lőtte magát. Holtan esett össze.

Hetekkel később Don Pedro is elhunyt szívroham következtében. Gustavo és az öccse, Juan árván maradtak.

Señor Valdés letörölte az arcáról a könnyeket. Súlyos teherként nehezedett rá a múlt súlya. Leginkább az nyomta a lelkét, hogy idővel kénytelen volt beismerni: María Victoria, a cselédlány volt az első nő az életében, akire vágyott. A szépsége és a találékonysága, amivel a gonoszságát leplezte, mágnesként hatott rá.

Mégsem tudott soha megbocsátani az apjának.

A házhoz közeledve megpillantotta a Cíes-kilátó fényeit, és az égre emelte a tekintetét, mintha ott keresne megváltást. Megesküdött, hogy amíg ő él, az Espíritu Santo-birtokon nem lesz vérontás.

4. fejezet

Doña Inés még aludt, amikor Don Gustavo a zaklatottságtól háborgó lélekkel belépett a hálószobába. Bárcsak ébren találta volna! Látni akarta, hogy él, hallani szerette volna a hangját, jó lett volna váltani vele néhány üres, jelentéktelen szót, ha csak rövid ideig is. Odalépett az ágyhoz, hogy közelebbről is megnézhesse. Olyan volt, mint egy oltárról leakasztott szűz: áttetsző és mozdulatlan. Az ajka szeglete minden lélegzetvételnél megrezdült. Don Gustavo megérintette a homlokát. Nem volt lázas.

– Ő jó asszony, nagyon jó – hebegte elhaló hangon. – Megérdemli, hogy éljen.

Doña Inés soha nem okozott neki csalódást. Odaadóan teljesítette a házastársi kötelezettségeit, és a szeme ragyogása mindig arról árulkodott, hogy szereti Don Gustavót. A Punta do Bicó-i asszonyok körében nagy népszerűségnek örvendett, mert sokat tett a szegényekért és a gazdagokért egyaránt. A legtöbben neki panaszolták el a szerelmi bánatukat, a sógornőikkel vagy az anyósukkal folytatott vitáikat, neki fecsegték el meglehetősen rosszmájúan és tapintatlanul, hogy ki, kivel, mikor és hogyan… Ő pedig mindenkit meghallgatott. Megértő volt, merész tanácsokat adott, és olyan naprakésznek bizonyult a világ dolgaiban, hogy a hozzá forduló asszonyok csodálattal tekintettek rá, ha nem is mindegyik őszintén.

Punta do Bicóban kevesen hallottak New Yorkról, és még kevesebben Philadelphiáról. Így amikor Doña Inés mesélt, igaz történeteket adott elő: az Ötödik sugárútról, a Hudson folyó partjáról, Mama Pintáról, a házvezetőnőről és a fekete cselédekről, akik a családja ültetvényén gyapottal törölgették szárazra a muranói üvegpoharakat. Csupa olyan dologról mesélt, ami valamikor igaz volt. Néha kiszínezte a történteket, ám ezekre az apró hazugságokra szükség volt, hogy a hozzá fordulók egy kis időre elfeledhessék a bánatukat. Az asszonyok irigykedve hallgatták, de ezt soha nem árulták el, mivel Doña Inés többek között az erényes viselkedés művészetébe is beavatta őket.

– Hölgyeim, az irigységet és a kapzsiságot felejtsék el! Az ilyen érzések szétrágják az embert, mint a molylepke! Ugye nem irigylik a férfiakat? – kérdezte. – Akkor a nőket se irigyeljék!

Don Gustavo előtt hirtelen felrémlett az anyja hangja. Marta asszony tisztán és kivehetően beszélt hozzá a több ezer mérföld távolságra lévő San Lázaró-i temetőből.

– Én nem fogok senkit sem pénzzel tutujgatni, fiam. Nektek olyan nőkkel kell házasságra lépnetek, akik jelentősen hozzájárulnak a vagyonotok gyarapodásához.

– Hogyne, anya, hogyne – hagyta rá Gustavo, nehogy felbosszantsa.

Aztán egy nap az ő megingathatatlan ítélőképességű anyja azzal állt elő, hogy a Lazariego lány lenne számára a legmegfelelőbb hitves, neki pedig a legjobb menyjelölt. Gustavo még fiatal volt, és szerelmi ügyekben nem rendelkezett sok tapasztalattal. Úgy tett, mintha nem érdekelné az ajánlat.

– Nem valószínű, hogy Punta do Bicóban akar majd élni – válaszolta. Valójában ez csak kifogás volt, igazából félt bevallani az anyjának, hogy fogalma sincs, hogyan csábítsa el a menyasszonyjelöltet. Inés volt a legszebb lány San Lázaróban, és a jómódú spanyol fiúk, akik hozzájuk hasonló jómódú lányokkal akartak kapcsolatot létesíteni, hogy még több vagyonra tegyenek szert, vetélkedve keresték a kegyeit. Doña Marta nem engedte el a füle mellett a fia megjegyzését, méltatlankodva kérdezte, mit keresne ő Punta do Bicóban. Gustavo nagyapja, Don Jerónimo, aki addig szórakozottan hallgatta a beszélgetést, az esetleges következményekkel nem számolva dorgáló hangon közbeszólt.

– Kedves menyem, Pedro fiammal annak idején úgy egyeztünk meg, hogy valamelyik unokám visszatér a hazánkba, Galiciába. Szóval számíts rá, hogy Gustavo vagy Juan hazamegy. A jelek szerint Gustavo lesz az, mert ő mutat hajlamot az európai földjeink visszahódítására.

Doña Marta nem válaszolt egy szót sem, sarkon fordult, és ezzel véget ért a beszélgetés, ami arra éppen elég volt, hogy Gustavo megtudhassa: a menyjelöltek közül Inés Lazariego az anyja kedvence. Hogy hol fognak élni: a cukornádültetvényen vagy Punta do Bicóban, azt majd az idő eldönti – a sors fordulatait nem lehet előre kiszámítani.

Annyi bizonyos, hogy a Lazariego lányokról csupa ígéretes dolgot terjesztettek, ha nem is minden túlzás nélkül. Hogy minden tincsük aranyat ér, hogy a szemük kékje olyan, mint a Karib-tenger színe, hogy a testükről szobrot lehetne készíteni.

És hasonlókat.

Doña Marta és Inés anyja, Lora asszony mindig kijöttek egymással, a María Victoriával történt incidens azonban tönkretette a jó viszonyt. A két család közötti kötelék megbomlott, és sok időbe telt, mire a Valdés család visszaszerezte a neve becsületét. Állítólag még Lazariego több mint húszéves papagájai is azt hajtogatták sokáig, hogy Doña Marta gyilkos. „Csúnya, gonosz Doña Marta! Halálra korbácsolta a cselédeit!”

Ezt rikácsolták a papagájok.

Kíméletlen, sötét időszak volt, de amikor a madarak elhallgattak, az emberek is abbahagyták a susmogást. Valdésék visszanyerték régi jó hírüket, és Gustavo, aki addigra már kétszeresen is árva volt, újra eljárhatott a bálokra, amelyeken Inés és nővérei rendszeresen részt vettek. Eleinte csak messziről figyelték egymást. Aztán már nemcsak pillantásokat, de szavakat is váltottak, majd találkák következtek San Lázaróban, ahol a kor elvárásainak megfelelő illendőséggel fogalmazhatták meg egymásnak az érzéseiket a jövőjükre vonatkozó ígéretek formájában. Ha Don Jerónimo nem döntötte volna el előre, hogy Gustavónak Európában kell tanulnia, azonnal össze is házasodhattak volna. A franciabarát nagypapa a napóleoni birodalom rajongója volt, és eredetileg Párizst szemelte ki az unokája számára, de a gyökereihez való ragaszkodás felülírta a terveit, így Gustavo végül az akkoriban nem a legjobb időszakát élő Santiago de Compostela-i egyetemen kötött ki. Ez lett az európai tanulmányokból. Mert nem csupán arról volt szó, hogy vissza kell mennie Európába, hanem arról is, hogy vissza kell hódítani a régi hazát. Inést ugyanebben az időben New Yorkba küldték tanulni. Hogy miért ezt a várost szemelték ki a lányuknak Lazariegóék, azt utólag már nem lehet pontosan tudni, bár logikus lenne azt gondolni, hogy azért, mert a Quinta Avenidát jórészt ők birtokolták. Korábban a fél Broadway volt az övék, még korábban pedig azok a telkek, amelyekre a Wall Street épült. Addig adták-vették az ingatlanokat, míg végül komoly vagyonra tettek szert. Inés a Hudson folyó melletti Riverside Drive-on szállt meg az egyik nagybátyjánál és annak feleségénél, akiknek egy szem lányuk volt, egy étvágytalan vénlány; őrá bízták a kubai neveltetésű vendég szellemének polírozását. Inés Lazariego egy idő után rájött, miért maradt pártában Tildita, az unokanővére: egész nap dohányt rágcsált, és a nyáltól ragacsos masszát egy hányingert keltően bűzös cserépedénybe köpködte. Nem állt szóba senki mással, csak Inésszel és Mama Pintával, a házvezetőnővel. A többiek hálásan vették tudomásul, hogy rájuk nem pazarolja a leheletét.

Doña Inés egy év múlva a philadelphiai Eden Hallba költözött, és beiratkozott a Szent Szív rend iskolájába. Ott lépett kapcsolatba újra Gustavóval. A fiúnak nem kevés utánajárásába került kiderítenie, merre él a lány, akit az anyja hitveséül szánt, és akit később annak rendje és módja szerint feleségül is vett. Levélben kérte meg, és a lány igent mondott. Már hogyne menne hozzá feleségül, akár már másnap is, ha ő úgy akarja! Mindig is szerette Gustavót. A papagájok által terjesztett csúfság – Doña Marta botránya – miatt azonban nem beszélt róla senkinek.

A fiatalok úgy egyeztek meg, hogy amikor Gustavo befejezi a tanulmányait, Havannába utazik, és a család igazi főnökétől, Lora asszonytól is megkéri a lány kezét. Így is lett. Gustavo 1896 nyarán visszatért Kubába a La Bandera Española