© Várkonyi Judit, 2025

© Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva

Nagyjából másfél éve kutattam már Romhányi József író, költő szakmai és magánéletének mozaikjait, amikor felvettem a kapcsolatot Vitray Tamással. Egy ismerősöm ajánlott be hozzá, megkaptam a számát, arra gondoltam, hogy lehetőséget ad majd egy hosszabb telefonbeszélgetésre, melynek során feltehetek neki néhány kérdést arról az interjúról, amit ő készített annak idején Romhányi Józseffel, akinek állatversein és rajzfilmszövegein generációk nőttek fel. Ehhez képest Vitray meglepően rugalmasan maga hívott fel, és személyes találkozást ajánlott, és így nemcsak a kapcsolódó emlékeit osztotta meg velem, hanem egy DVD-t is adott, amit kifejezetten a munkám miatt bányászott elő.

Egy 1977-es felvételt őriz a korong, a Magyar Televízió Humor-morzsák című műsorának adását, azaz az első és egyetlen Romhányi-portréműsort, amelynek riportere a kor vezető tévés személyisége, Vitray volt. Szürreális, hogy míg a cukrászdai asztalnál a Televízió egykori, kezdetleges technikai felkészültségéről beszélgettem vele – a hatvanas évek elejéről, amikor is Romhányi televíziós feladatkört vállalt, és amikor még kerekeken tologatták az operatőrök a háromlábú, hatalmas kamerákat –, nekem ma már az is feladta a leckét, hogy hol, hogyan is nézhetném meg a DVD-re digitalizált anyagot… És épp ennyire szürreális, hogy végül is ez a felvétel, egy virtuális találkozás segített közelebbi kapcsolatba kerülnöm Romhányi Józseffel, noha addigra már jócskán több mint egy éve folyamatosan vele foglalkoztam.

Előző portréköteteimet mind személyes interjúk alapján írtam, az alanyok vezetett beszélgetések során mesélték el nekem életük és szakmájuk főbb állomásait, sarokpontjait. Épp ezért szokatlan volt számomra, hogy ezúttal – akár egy történész – interjúmorzsákból, fellelhető dokumentumokból és családi emlékekből építkezhettem, s aki után kutattam, csupán a képzeletemben létezett… akár egy történelmi személy. Addig csak fotókat láttam róla és az interneten egy-egy rövid felvételt, melyeken a saját verseit mondja. A Vitray-féle portré ennél sokkal személyesebb képet mutatott, és megerősített abban, hogy minden, amit addig leírtam, valóban tükrözi Romhányi alkotói attitűdjét és elgondolásait, másrészt végre nemcsak szavalni láttam őt, hanem beszélgetni is, és ezzel megelevenedett számomra. Már nem csupán elképzelt alak volt, hanem egy alkotó, akinek végre – szó szerint – képet kaphattam a személyiségéről.

A legerősebb benyomásom róla, hogy egyszerűen nem volt képes mosoly nélkül megszólalni. Nem negédeskedő vigyorgásról beszélek, vagy a tévében a megnyerő arcukat mutató sikeres emberek ábrázatáról, hanem a legtisztább derűről, ami csak olyasvalakiből áradhat, aki képes örömmel dolgozni, adni, létezni. A szeme is mosolygott minden pillanatban. Ám miközben még képernyőn keresztül is jó hatással volt rám ez a kedves nyugalom, máris szöget ütött a fejembe a kettősség… Tudniillik, ha munkáról volt szó, Romhányi nagyon szigorú ember volt – de csakis önmagával szemben. A szája sarkában nemcsak mosoly volt szüntelen, hanem szinte biztosan egy cigi is, a tévéinterjú alatt sem volt ez másként. Pont így dolgozott, cigarettázva, pályája elején éjt nappallá téve. Fércművet nem adott ki a kezéből, még ha könnyed műfajról is volt szó, vagy ha „csak” bábfigurákat kellett megszólaltatnia, akkor sem. Hajlamos volt gyötörni magát a legjobb eredmény érdekében. Ebből fakadóan száz százalékig bízhatott benne, aki együttműködésre kérte, és bizony nem kímélték: széles körben számítottak rá a színházi, rajfilmes, rádiós és televíziós alkotók. Több műfajban közszájon forgott a mondás: „Ha biztosra akar menni, forduljon Romhányihoz!”1 Huszonéves korától egyre-másra kapta a felkéréseket – míg végül maradandó életművet hagyott maga után.

Hogy az ember a lélekvándorlásban hisz vagy a mennyországban, esetleg egyáltalán nem hisz semmiben, ami a halál utáni időt illeti, talán a legszemélyesebb ügyünk a világon. Mert a pillanatnyi kétely lehetősége mindig ott bujkál bennünk: mi van, ha mégsem úgy lesz? Hogy vajon Romhányi József kétséget kizáróan hitt-e bármiben is, nem tudjuk. Mindenesetre, ha fentről láthatná (vagy látja) most egykori otthonát, elégedett lenne.

Ugyanúgy áll a ház a Svábhegyen, vadszőlővel befuttatott fehér vakolatú, teraszos villa. A kaputól az ember érkezhet akár közvetlenül a csupa üveg télikertbe, aminek nem a növényzet az egyetlen csodája, hanem a kis medence is az. Egykor aranyhalak úszkáltak benne, e könyv megírásának kezdetén klíviák teleltek, mára pedig – talán évtizedek után – újra régi fényében pompázik, a tavirózsákat várja. Az egzotikus ázsiai futónövény, amit még 1937-ben az első lakó, egy építész ültetett, az egész plafont körbefonja, és szertefut az üvegfalon. Így tündököl évtizedek óta, mígnem egy pár éve, valamelyik tavaszon, az ablak mellett kiszökött egy résen át, és tett egy kanyart a homlokzaton a márványtábla körül, amelyen ez áll: „Ebben a házban élt és alkotott Romhányi József író, költő, műfordító, érdemes művész”.

Hamisítatlan Bauhaus-villa ez, amely egyszerre súgja, hogy minden elmúlt, és hogy minden nagyon is él. Romhányi valamennyi bútora ott áll, ahol hagyta, érintetlenül vagy felújítva. A lenti hallban egy csodálatos, mélybarna, faragott tálaló, előtte hatalmas asztal kárpitozott székekkel – itt folytak egykor a baráti vacsorák és itt verte a blattot például Fényes Szabolcs zeneszerző. Balra kandalló, amelynek 1937 óta sértetlen minden csempéje, párkányán fotók sorakoznak. A dupla szárnyas ajtó egy kis szalonra nyílik, kis, világos helyiség, ahonnan a hátsó, hosszúkás teraszra léphet ki az ember. A fürdőszobában a hófehér mosdókagyló szintén eredeti még, szép ívű, díszes szélét az embernek kedve lenne megsimogatni. A kád fölött a csaptelep valódi műalkotás…

Vörös szőnyeg fut fel a lépcsőn, odafent még egy fürdő és három hálószoba, elöl-hátul erkély, fehér csőkorláttal. A könyvtárszoba és az onnan nyíló méretes terasz volt Romhányi személyes birodalma. A kinti, régi burkolatot megette az idő, a járólapok újak már, de a hangulat, ami itt fogadja az embert, úgy hiszem, nem változott. Nyugalom, csend… Innen nem látszik az utca, csak a buja kert, a hatalmas fák és ciprusok, a szomszédos telkek óvó lombjai.

A könyvtárszoba ugyancsak érintetlen négy évtized óta: az ablak előtt bársonyhuzatú, faragott, ónémet kanapé áll két fotellal, asztalkával. Bal felől két magas polcon, afféle rendetlen rendszerben a plafonig sorakoznak a könyvek, míg jobbról, a falba süllyesztett, intarziás könyvszekrényben katonásabban állnak. Mintegy ezer kötet három nyelven – főként szépirodalom, de esszéket és szociológiai témájú írásokat is szívesen olvasott a költő, ez volt számára a kikapcsolódás.

Romhányi József, ha otthon volt, ebben a szobában töltötte ideje legjavát. Ide vonult vissza töltekezni, dolgozni és pihenni – ám hogy a könyvek vagy a pianínó volt számára nagyobb kincs ebben a szobában, nem tudjuk. Egy csodásan politúrozott, fekete Steinway… Kottatartóján Wohltemperiertes Klavier-kotta 1869-ből. Lapjai menthetetlenül elsárgultak. A pianínót még használja az egykori házigazda lánya, Ágnes. Ő lakja most a villát.

Romhányi József a dolgozószobájában, háttérben a könyvtára egy kis része

Ági természetesen része volt e kötet megszületésének, rengeteget beszélgettünk, kéziratokat és fotókat mutatott, én pedig menet közben megmutattam neki ennek az életrajznak a munkapéldányát – a kéziratot félkész, aztán majdnem kész állapotban. Másodjára azt mondta, nem kell olyan aprólékosan leírni a villát, és benne a könyvtárszobát. Túlzás, hogy vitatkoztam, de azt feleltem, nekem fontos. Mert élmény volt belépni oda és látni, hol írt Romhányi József. Tízévesen anyukámtól kaptam meg a Szamárfül első kiadását és hosszú évek után ott találtam magam a költő otthonában. Szeretném, ha általam bekukucskálhatna oda az összes egykori gyerek, akinek a polcán még mindig ott lapul a Szamárfül, beleshetne a Mézga család valamennyi ismerőse, és mindenki, aki ismeri dr. Bubót.

Aztán elolvastam Ági egyetlen felnőtteknek szánt verseskötetében az első költeményt… Amelyben visszaköszöntek a soraim – versben, sokkal személyesebben. Nem húztam ki a könyvtárszoba leírását, közzéteszem inkább a verset is.

Romhányi Ágnes

Égi posta apámnak

Mióta visszaköltöztem a házba,

mindenütt látlak, ülve, állva,

együtt terítjük meg az asztalt,

mely annyi estét felmagasztalt,

kedvenc tányérod ott van a helyén,

és ott a többi, jól megszokott edény,

a tál, amiből a leveskét adod,

mert így becézted, mint családtagot,

látlak, ahogy a barna karosszékben

cigarettára gyújtasz éppen,

kéjjel fújod a kedves mérget,

oldva kissé a feszültséget,

mely cikázó idegeid csapdában tartja,

de jólesik, nem hagyod abba,

a nevetésed még ott a falban,

s már visszamosolygok rád magamban,

cinkosod voltam és vagyok,

kicselezzük az anyagot,

ja, elfoglaltam a padot,

ahol verselned adatott,

a fűzfa alatt kint a kertben,

ott írok, most, hogy írni mertem,

s bár él a fa, kopaszodott,

megőrizte az apa-szagot,

és együtt hallgatunk zenét,

halott társaid üzenetét,

az örök Wohltemperiertest,

nem élőben, de tudtuk, így lesz,

tehát a CD-be gravírozott klaviert,

ahogy kerülve minden manírt,

a pravoszláv Szvjatoszláv Richter

játssza nagy, igaz protestáns hittel,

s hallgatjuk, mi a csüggedéstől óvhat,

amin már túl vagy, a Passiókat,

és nem emel fel semmi se

úgy, mint a h-moll mise,

csak mondom, ez szólt a temetéseden,

érted szólt, bár nem hallottad te sem,

de arra intettél, hogy legyek józan,

s most a megszokott, hanyag pózban

csücsörítesz, jól van ez, jól van.

Költő és ízig-vérig apa – 1965 körül

Nehéz eldönteni, hogy ezen a ponton merre vegyük az irányt, kedves olvasó. Nem kis dilemma ez, mert érdekfeszítő téma, hogy az 1960-as években vajon hogyan juthatott hatalmas, csodás budai villához egy pesti értelmiségi, vagy folytathatnánk máris Romhányi munkásságának részletezésével, hovatovább a Frédi és Béni, avagy a két kőkorszaki szaki, a Macskák musical, a már említett Mézga család, sőt megannyi rajzfilm, rádiós előadás és zenés színházi produkció megszövegezőjének munkamódszerével, vagy akár főszereplőnk életeseményeinek kronologikus leiratával, de mindezekről majd később. Mivel Ágnes került szóba, szívesen mesélek rögvest a könyv elején az ő és apja, Romhányi József különleges kapcsolatáról, hiszen az egykori kislány személye és véleménye meghatározó volt számos gyerekeknek készült színpadi mű, jó pár állatvers és a legendás Frédi és Béni, azaz az amerikai Flintstones rajzfilmsorozat magyar szövegének születésekor is.

Romhányi Ágnes 1953-ban látta meg a napvilágot. Apja minden tekintetben gondoskodott a családjáról, és örült, hogy lett egy lánya. Az első képeslapot ’54-ben kapta tőle Ági, Visegrádról küldte – komolyan címezve, Romhányi Ágnes okl. csecsemőnek –, és a lap még mindig megvan a következő szövegezéssel: „Pá-pá Pipi! Popó Papa.” Aprócska alliteráció az apróságnak aputól…

Az édesanya, Márta emlékei szerint az apai öröm nagyjából ennyiben ki is merült: jó darabig inkább csak felszínesen töltötte be a szülői szerepkört a költő. Huzamos ideig különösebb kötelék nem fűzte a gyerekhez. A fordulópontot az jelentette, amikor Ágika megszólalt. Ekkor a bősz apa megenyhült, megindultak végre a párbeszédek, sőt attól kezdve, hogy a kislánnyal már komolyabb dolgokról is lehetett tárgyalni, tehát nagyjából kétéves korától, elválaszthatatlanok lettek. Valami végérvényesen megváltozott: Romhányi kisvártatva egy második gyerek, egy kis karmester után is vágyakozni kezdett. Márta csakhamar újra várandós lett, de a magzatnak csak négy és fél hónapig tudtak örvendezni, és az orvos azt mondta, többé nem is lesz már esélyük a gyermekáldásra. Ágival viszont a lehető legszorosabb és eltéphetetlen szülő-gyerek kapcsolatot alakította ki Romhányi József.

És bár az említett képeslapot vicces babanyelven küldte, a gyereknyelvet nem beszélte, kifejezetten ellene volt, még a kisóvodással sem gügyögött. Kezdetektől fogva partnerként kezelte a lányát, tudomásul véve persze az életkorából adódó reakcióit, de mindenkor ügyelve arra, hogy soha ne hozza kínos vagy kiszolgáltatott helyzetbe, nem hagyta, hogy a kicsi butának érezze magát csak azért, mert gyerek. A nyelvre és a tartalomra nagyon adott, sőt még az idegennyelv-tanulással kapcsolatban is az volt az elve, hogy az embernek először a saját anyanyelvét kell elsajátítania, egészen magas szinten. Más téren viszont megengedő szülő volt, szigorú soha, sőt permanens vidámság jellemezte a miliőt, amit apaként teremtett. Nem volt persze parttalan a mókázás, a gyereket folyamatosan foglalkoztatta és gondolkodtatta, rendszeresen feldobott neki egy-egy rímhelyzetet akár séta közben, akár az otthoni beszélgetés során, ezeket rendszeresen a kis Áginak kellett lecsapnia.

Júniustól augusztusig kettesben töltötték a nyarakat a Balatonnál Ági nyolcéves korától egészen a költő haláláig. Az 1960-as évek Magyarországán óriási divat volt a balatoni nyaralás, a tópart elsődleges úti cél volt nemcsak a magyaroknak, de a baráti országokból érkező turistáknak is, nem beszélve az egykori NDK és NSZK lakóiról, akik mint egymástól elszakított családtagok, itt tudtak legálisan találkozni és együtt időzni a nyári hetekben. Virágkorukat élték a vállalati és szakszervezeti üdülők is – aki élt és mozgott az országban, nyáron biztosan megfordult a Balatonnál. Romhányit a tumultus nem érdekelte, de mint akkoriban oly sokan, a „magyar tengernek” ő is a szerelmese volt. Felesége, Márta viszont nem volt oda a tóparti nyaralásokért (meg persze az idősebb családtagokról és a kutyáról is gondoskodnia kellett Pesten), így az akarattyai nyaralóban ő inkább csak egy-egy hétvégén jelent meg, míg az apa és a gyerek hosszasan időzött. Ezzel a szituációval mindenki elégedett volt. Az odaút mindig hármasban zajlott, méghozzá úgy, hogy a kocsiban végigénekelték – kis túlzással – a zeneirodalom összes operaáriáját. Márta és Jóska duettezett, vagy a gyerekkel kiegészülve trióztak, olykor pedig Márta volt a zenekar. Az Álarcosbál állandó műsorszám volt ebben a felállásban, és végignevették az utazást.

Balatoni motel, 1957 körül – teniszhez öltözve

A balatonfüredi moteleket váltotta fel idővel a fő bázis, a balatonakarattyai bérelt ház, a Rózsika-lak, amelynek legnagyobb varázsa a saját stég volt – ez volt a luxus, villany és víz ugyanis nem volt, csak petróleumlámpa meg kút. Márta nem szerette ezt a módit, így Jóska egész nyáron egy személyben biztosította az őrült fürdéseket és labdázásokat a gyerek számára, akinek jó párszor a barátnőjét, Vörös Évit is magukkal vitték. A két kislány számára tökéletes nyaralást kínált a komfort nélküli ház, a fővárosi gyerekek örömmel mentek a kútra a kék bádogkannával, a vízszállítás az ő reszortjuk volt.

Az író rendszerint munkát is vitt a nyaralásra, az egyik legfőbb alkotóbázisa Akarattya volt – és mivel imádta a balatoni hajnalokat, már kora reggel a munkaasztalnál ült. Bár már abban az időben is ritkaságszámba ment az írástudatlan ember, a bérleményt rendelkezésükre bocsátó Orczy Pista bácsi történetesen az volt. Amikor bérlője kiült reggel a kerti asztalhoz dolgozni, Pista bácsi már javában serénykedett, és ha gondolt egyet, és egy kis beszélgetés szándékával megkörnyékezte az írót, a felesége ráförmedt: „Csitt! A Józsika tanul!”

Napközben gyakran vonultak le botokkal a stégre, esténként a petróleumlámpa hangulatos fényénél horgásztak, ilyenkor már a házibácsi is rendszeresen csatlakozott az apa-lány pároshoz. Pista bácsi sajátos módszere burleszkfilmbe is beillett volna: a horgászzsinórt a hüvelykujjára tekerte, és amint az úszó jelzett, hatalmas pocakjával máris, mint a keljfeljancsi, felemelkedett, és azon nyomban ugrott. Ha sikerrel jártak, a költő nekilátott a bográcsos halászlének, és a mennyiség függvényében áthívták vacsorázni a szomszédokat is. Olykor népes társaság gyűlt össze, de egy szűk kör rendszeresen átlátogatott hozzájuk – köztük a közvetlen szomszéd, Koller György, akivel az író Pesten is szoros barátságot ápolt, pár háznyi távolságról Pécsi Sándor színművész és felesége, Helén, és ugyancsak az utcából egy másik színész, Horváth Tivadar és neje, Klárika. Horváth Tivadar rendszeresen egy demizson borral érkezett, ami el is fogyott a műsor alatt, amelyet Ági és barátnője szolgáltatott. Tizenegy-tizenkét évesek voltak és tökéletesen elszórakoztatták a felnőtt közönséget, vidám jeleneteket adtak elő, és eszükbe sem jutott, hogy hozzáértő színházi emberek előtt szerepelnek.

Nyugalmasabb estéken, ha nem volt vendég, Romhányi a saját szórakoztatására „edukálta” az öreg Pista bácsit, elképesztő hülyeségeket mesélt neki a Föld keletkezéséről és a kozmoszról, Ági mulattatására és legnagyobb örömére.

Egyébként otthon, Pesten, majd később Budán is a derű és a humor lengte be a mindennapokat és Ágival mindig külön kis szálon is folyt a móka, ami sokszor a szójátékokon alapult. A kislány percek alatt az ujja köré csavarta az apját, ez persze akkor volt stratégiai fontosságú, amikor az anyjánál nem tudott valamit elintézni. Amit Márta megtiltott, azt a papa megengedte…

Amikor Romhányi gyerekeknek kezdett írni, a lánya volt az első szűrő, ami a döntő meglátásokat illeti. Ági reakciói nyomán dőlt el, hogy érthető-e a gyerekfülnek, amit írt. Ez a módszer volt a legkézenfekvőbb számára: egyetlen, saját gyerkőcének felolvasni és leszűrni, mit fog fel a szövegből egy hét-, nyolc-, kilencéves. Az 1960-as évek közepén született Hamupipőke című gyerekdarabot kifejezetten a saját kislánya szórakoztatására vállalta el és írta, a készülő anyagot pedig rendszeresen maga olvasta fel a gyereknek azzal a nem titkolt szándékkal, hogy Ágika a szöveg tökéletes kritikusa és kontroll is legyen. A kislány a színházi próbákon is részt vett, az alkotókon kívül csak ő ücsörgött a nézőtéren és ott helyben is reflektálhatott a látottakra – ennek persze meglett az ára, már hazafelé rágta az apja fülét, hogy királynői ruhát szeretne. A gyereket elvarázsolták a történetek, és megérezte a színházszagot – meghatározó közeg maradt ez számára egy életen át.

A Hamupipőke egyébként csaknem negyven évvel később, a 2003-as vígszínházi bemutatón is frenetikus sikert aratott. Nagyon szerettem volna megkérdezni erről a munkáról (és a Mézga családról is) Harkányi Endre színművészt. 2025 januárjában hívtam telefonon, nem értem el, aztán elsodortak a napi feladatok, halogattam, hogy ismét keressem, végül már nem jutott rá idő… A Hamupipőkében ő alakította XIII. Kétségbeesett Boldizsár királyt, méghozzá szenzációsan, a gyerekek és a szülők is gurgulázva nevettek minden pillanatán.

Pitvarmester, én unom a bálokat,

De a fiam ma menyasszonyt válogat.

Tűrnöm kell a csinnadrattát miatta,

Bár elfutnék inkább visszariadva.

Ha döng a dob, durran, mint a pokolgép,

Legszívesebben szipogva zokognék.

S a trombiták! Oly hangosan játszanak,

Hogy felséges dobhártyám majd átszakad!

Minden recseg, rikolt, sikolt, zajt csinál,

De boldog az, ki most otthon hajcsikál!

A későbbi, hivatalos kritikák tanúsága szerint Romhányi Józsefnek különleges affinitása volt a zenés mesejátékokhoz – ugyancsak időtálló telitalálat lett a Hókirálynő, az Igen-nem királykisasszony és a Csipkerózsika.

„Romhányi József Csipkerózsikája a (hullámvölgybe került) Budapesti Gyermekszínház évadzáró meglepetése, könnyű megjósolni, hogy a vidám-zenés, sőt: zenebohócos mű sikersorozata lesz a – remélhetőleg egyenletesebb – következő szezonnak” – írja 1976-ban az Élet és Irodalom. A Grimm-mese korábbi feldolgozóiról megjegyzi a kritikus, hogy többnyire egy az egyben elfogadták drámai kiindulópontként a királykisasszony hosszú álmát mint továbbértelmezhetetlen csodát, s ezzel magukévá tettek egy olyan mozdíthatatlan drámahőst, akivel nincs mit kezdeni, aki súlyosan terpeszkedik a cselekményben, mert nem csinálhat semmit, csak alszik …

A Romhányi-féle királykisasszony is alszik, de azért, mert számító környezetének tagjai spekulációval és manipulációval minden áldott nap, újra és újra elkábítják reggelente, hogy rá ne jöjjön csalárd üzelmeikre. Csipkerózsika szabadítójának, aki Romhányi „kellemesen csipkelődő vígmorálja” jóvoltából nem királyfi, hanem egy éles eszű bohóc, nincs felvértezve „prefreudista varázscsókkal”, egyszerűen csak megoldja a rejtélyt és leleplezi az altatóbanda mesterkedéseit, azután megbünteti a bűnösöket, és jutalmazza a jókat: cirkuszi trükkel, bohócpuccsal juttatja érvényre az igazságot. Az ötletesen igazságosztó átdolgozás végre valódi játéklehetőséget ad a jelképpé lényegült Csipkerózsikának is… Huncut cselvetéssel más lép a helyére, így vehet részt a saját fölébresztésében. De hogy a királyfi se hiányozzon a darabból, s emiatt ne csalódjanak az eredeti mesét ismerő négy-nyolc évesek, Romhányi őt is benne hagyja… a slamasztikában. A szerző összes szópoénját külön dicséri az ÉS kritikusa, megfelelő környezetben pezsdítően elmetornáztató mulatságnak nevezve a végeredményt.2

Az elmúlt negyven év persze szilárd bizonyítékokkal szolgált arra vonatkozóan, hogy Romhányinak nemcsak a gyerekeknek szánt szövegei lettek időtállók, bár a Ránki Györggyel megalkotott Muzsikus Péter új kalandjai című gyerekopera szintén megér néhány bekezdést, erre visszatérünk még, a többi mesejátékról viszont csakis a terjedelmi korlátok miatt nem ejtünk több szót (összes művének jegyzéke olyan hosszú, hogy a puszta átolvasása is időigényes). Az a fajta siker, amit a költő a gyerekdarabokkal elért, minden valószínűség szerint tanulság volt számára a későbbi pályafutásának tükrében: megérezte, hogyan lehet gyereket és szülőt egyszerre lekötni és szórakoztatni egy történettel.

✶

Tartalom

Az aduász

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc

A szöveget gondozta Bajtai Zoltán

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Féder Márta

ISBN 978 963 620 603 1

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Open Sans – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License