részlet

Budapest, 2023

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Wendy Behary: Disarming the Narcissist
New Harbinger Publications,
Inc. 5674 Shattuck Avenue Oakland, CA 94609

Copyright © 2021 by Wendy Behary
All rights reserved.

18 korai maladaptív séma © Jeffrey Young, PhD., 2003

Hungarian translation © Szécsi Noémi, 2022
Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2023
Minden jog fenntartva

Fordította Szécsi Noémi
Borítóterv Németh Károly, Relatív
Szerkesztő Csengery Kristóf, Szarka Károly
Felelős szerkesztő Schultz Judit
Felelős kiadó: Jaffa Kiadó

ISBN 978 963 475 776 4

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Ezt a könyvet Poppynak,
az igazi mesebeli lovagnak ajánlom.
Na meg anyunak, aki a feltétlen
szeretet mestere.

Tartalom

Ajánló

Előszó

Bevezető

1. A helyzet értelmezése: út a narcizmus megértése felé

2. A személyiség anatómiájának megértése: sémák az agyban

3. Rabul ejtve: a személyes csapdáid azonosítása

4. Hogyan lehet túljutni a nehézségeken: kommunikációs buktatók, akadályok és félresiklások

5. Odafigyelés: hogyan oldjunk meg nehéz helyzeteket a narcisztikussal

6. A káros és hiperszexuális narcizmus megközelítése: a szégyen, a bizalom és az árulás traumája

7. Empatikus szembesítés: a személyközi hatékonyság győztes stratégiája

8. Gyermeknevelés a narcisztikussal: a gyermekek megvédelmezése és a mentális egészségük támogatása

9. Hogyan lehet a legtöbbet kihozni egy nehéz helyzetből: hét készség a narcisztikussal való kommunikációhoz

Köszönetnyilvánítás

Források

Ajánló

Az évek során a pácienseim leggyakrabban azzal a problémával fordultak hozzám, hogy nem tudják, hogyan kezeljék narcisztikus partnereik önző, egoista viselkedését. Ezek az emberek majdnem mindig frusztráltak, dühösek, megalázottak és reményvesztettek, mert amikor az igényeikről és az érzelmeikről van szó, társaik az empátia és az érzékenység teljes hiányát mutatják. Néha én magam is meglepetten hallgatom az újabb és újabb történeteket az önzés azon szintjéről, amelyet a pácienseimnek el kell viselniük. Gyakran nincs erejük kilépni egy kapcsolatból, vagy kiállni magukért azzal a narcisztikussal szemben, akibe évekkel korábban beleszerettek.

Nagy öröm számomra, hogy közeli barátom és kollégám, Wendy Behary megírta ezt a meghatározó könyvet arról, hogy miként kell kezelni a narcisztikusokat. Ezáltal számtalan olyan embernek – köztük az én pácienseimnek is – segít, akik együtt élnek és dolgoznak narcisztikusokkal. Miközben számos más önsegítő könyv található ebben a témában, a Hogyan kezeld a narcisztikust szofisztikáltan, mélyrehatóan és együttérzően nevezi meg a problémát, és rendkívül hatékony stratégiákat kínál a változás eléréséhez. Wendy klinikai praxisában éveken át nyújtott szakellátást narcisztikusoknak és partnereiknek, így alkalmassá vált ennek a nehezen kezelhető problémának a megértésére.

Wendy két tudományos és terápiás területre, a sématerápiára és az interperszonális neurobiológiára alapozva kínál teljesebb megértést az olvasónak a narcizmus kezeléséhez. A sématerápia olyan megközelítés, amelyet az elmúlt húsz évben fejlesztettünk ki a kollégáimmal, hogy segítsünk a terapeutáknak, a pácienseiknek és másoknak jobban megérteni a mély érzelmi sémákat, amelyek gyermekkorunkban alakulnak ki, majd felnőttként sokunknál ismétlődő és önpusztító mintákhoz vezetnek. Először a Reinventing Your Life (Fedezd fel újra az életed!) című könyvemben mutattam be ezeket a gondolatokat a laikus olvasónak.

A Hogyan kezeld a narcisztikust továbbgondolja és a narcisztikusokra is kiterjeszti a sématerápiát, továbbá olyan új felfedezések és nézőpontok találhatók benne, amelyek a könyv olvasása előtt eszembe sem jutottak. Wendy csodálatosan magyarázza el, hogy a tökéletlenség és az érzelemhiány sémái milyen drasztikus hatást gyakorolnak az életünkre. A sématerápiával kapcsolatos egyedülálló észrevételei sokat segítenek abban, hogy jobban megértsük az életünkben jelenlévő narcisztikusokat, emellett pedig tanácsot ad, hogyan győzzük le a saját démonainkat, amelyek narcisztikus partnereink, szüleink, barátaink vagy munkatársaink hatékony kezelésében gátolnak minket.

Örömmel tölt el, hogy Wendy túllépett a kliséken és a sematikus tanácsokon, amelyeket annyi más könyv és terapeuta ajánl. Nincs egyszerű válasz és univerzális megoldás, ha a narcizmus kezeléséről beszélünk. Mélyen bele kell ásnod magad ebbe a könyvbe, és keményen meg kell küzdened azért, hogy feldolgozd a benne rejlő információk gazdagságát, de a végeredmény magáért beszél majd. Olvashatsz a narcisztikusok különféle kategóriáiról, az általuk ügyesen alkalmazott stratégiákról, amelyek arra irányulnak, hogy lefegyverezzenek és meggyőzzenek arról, hogy te vagy a hibás, valamint az érzelmi szembesítés mint a narcisztikusokkal való kommunikáció és a velük szembeni kiállás fontosságáról. Wendy értékes tanácsokkal lát el arról, hogyan kell együttérzést kialakítani és fenntartani a narcisztikusokkal, még akkor is, ha megbántva érezzük magunkat, és hogyan kell meggyőzni egy narcisztikust a változás fontosságáról. A Hogyan kezeld a narcisztikust emellett példákkal is illusztrálja a bemutatott stratégiákat.

Ha megfelelő mennyiségű időt szánsz a Wendy által leírt észrevételek tanulmányozására, és gyakorlod az általa felkínált technikákat, akkor talán életedben először meglesz az eszköztárad, hogy magad felé billentsd a helyzet egyensúlyát a kapcsolatodban. Az újonnan meglelt önbizalmad segítségével tudni fogod, hogyan reagálj, amikor a partnered a barátok és a családtagok előtt szégyenít meg, vagy olyasmiket mond, hogy „Ostoba vagy, ha nem látod, hogy egyedül én csinálom okosan”.

Soraimat azzal zárom, amit Wendy is többször hangsúlyoz a könyvben mint a sématerápia egyik lényegét. Mint minden más személyiségzavar esetében, a narcisztikusok felé is elfogadással és megértéssel kell fordulnunk. A legtöbb narcisztikus ember nem „gonosz” vagy „rossz” belül, annak ellenére sem, ahogy velünk viselkednek néha. Ha megtanulod, hogyan kell kiállni magadért, közben kemény munkával megtalálod az életedben jelenlévő narcisztikus legbelső, érzékeny, magányos énjét, sokkal több esélyed van arra, hogy azt az oldalát hozd elő a partnerednek, akit képes vagy szeretni és támogatni.

Nem tudok jobb módszert a változáshoz vezető út elérésére, mint a Hogyan kezeld a narcisztikust elolvasása. Ahogy Wendy fogalmaz a könyve végkövetkeztetésében: „Önmagunk megsegítésének útja lehet egyszerre magányos és fárasztó.” De az emberi kapcsolatokban bekövetkező változások bőven kárpótolnak az erőfeszítéseidért.

Ajánlom ezt a könyvet mindenkinek, aki narcisztikusokkal él és dolgozik, vagy narcisztikusokat kezel – beleértve a partnereiket, munkatársaikat, családtagjaikat és a terapeutáikat.

Dr. Jeffrey Young

a Kognitív Terápia Központ és a New York-i
Sématerápia Intézet igazgatója, a Columbia
Egyetem pszichológia tanszékének oktatója,
a Nemzetközi Sématerápiás Társaság alapítója

Előszó

Ha olyasvalakivel élsz együtt, akinek narcisztikus személyiségjegyei vannak, akkor habozás nélkül olvasd el ezt a könyvet. Wendy Behary a Hogyan kezeld a narcisztikust című könyvében praktikus tanácsokkal lát el bennünket. Ezek segítségével kezelni tudjuk az olyan emberekkel kapcsolatos érzelmi akadályokat, akikkel próbálunk együttérezni, miközben ők nem éreznek együtt velünk. Ők a narcisztikusok.

Ez a hasznos ötletekkel teli, briliáns túlélőkalauz két tudományos ágazatra támaszkodik: az egyik a kognitív tudomány elképzelése arról, hogy az agyműködés sémák köré rendeződik, a másik pedig az én ágazatom: az interperszonális neurobiológia. A sémák olyan általánosító szűrők, amelyek meghatározzák az érzékeléseinket és módosítják a gondolkodásunkat. A szerző már két évtizede dolgozik a sématerápia és a narcisztikusok pszichoterápiás kezelésének területén. Wendy Behary ezt a tudományos hátteret és terápiás tapasztalatát felhasználva mutatja be nekünk egyszerű magyarázatokon keresztül, hogyan működik egy narcisztikus agya. Megérthetjük azokat a sémákat, amelyek meghatározzák egy narcisztikus világlátását, és rájöhetünk, hogy ebből a nézőpontból gyakran teljesen hiányzik a mások belső élete iránti érdeklődés.

Az interperszonális neurobiológia a kapcsolatok közötti összeköttetéseket, a gondolkodást, az agyat vizsgálja. A „hogyan legyünk jóban egy narcisztikussal” tudományának professzorával, Wendy Beharyval sok éve intenzíven tanulmányozzuk ezt a kérdéskört. A kutatás eredményeit a saját területén is leleményesen alkalmazza, amikor az empátiára képtelen emberekkel dolgozik.

Az agy azon hálózatai, amelyek lehetővé teszik, hogy egy másik ember szubjektív tapasztalatait, belső világát – vagyis lelkét – megértsünk, a narcisztikusnál gyakran fejletlenek vagy nehezen hozzáférhetőek. A „mindsight” (az elmetudatosság), vagyis az a képességünk, amellyel magát az elmét látjuk magunkban és másokban, a narcisztikusoknál rendszerint alulfejlett. Ezért egy ilyen emberrel jellemzően egyoldalúnak hatnak a kapcsolatok: a beszélgetések és az interakciók mindig körülötte forognak, nem rólad vagy kettőtök egységéről szólnak.

Az empátia ilyen mértékű hiánya kihat az agy társas kapcsolatokért felelős hálózataira, amelyeknek az a feladatuk, hogy belsőleg kialakított egyensúlyt és jóérzést tartsanak fenn. Az egyensúlyhiány hatására az ember elszigeteltnek és magányosnak érezheti magát. Az elme egyensúlya felborul, az életerő elszivárog. A reakció az ember hajlamain múlik: van, aki dühösen és frusztráltan reagál erre, mások szomorúan és elutasítóan. Az is lehetséges, hogy szégyelli magát, mintha valami rosszat tett volna, és úgy érzi, megérdemelné, hogy mellőzzék. Ilyen és ehhez hasonló esetekben a narcisztikussal való kapcsolat rengeteg idegi reakciót válthat ki, amelyek távol állnak a koherens gondolkodással, empátiával és együttérzéssel társított mentális egészségtől. Ettől a stressztől akkor is óvnunk kell magunkat, ha nem tudjuk megváltoztatni a másikat. Ennek a könyvnek a tudásanyaga jelentős segítséget nyújthat abban, hogy némi bölcsességgel és megfelelő tájékozódás révén kezelhessük ezt a fajta stresszt. Ha bármiféle kapcsolatban állsz egy narcisztikussal, nagy szükséged lehet új nézőpontokra a helyzet megértéséhez és a megfelelő reakcióhoz – a mentális egészséged és a kapcsolataid érdekében.

Szerencsére a könyvben található tanácsok végigvezetnek a kapcsolat túlélésének és kiegyensúlyozásának kihívásain, melyek akkor érnek, ha olyasvalakivel élsz együtt, aki keveset ad és sokat vesz el. Mindenképpen segít legalább abban, hogy megértsd a narcisztikus gondolkodásának és agyának működését, ami a kapcsolatotokat meghatározza. Emellett a változás eléréséhez is ötleteket ad. A tudományos kutatásokon alapuló gyakorlati tanácsok segítségével egy új élet nyílhat meg – előtted és az életedben jelenlévő narcisztikus előtt is. A könyv tanulmányozásába fektetett energia bőven megtérül. Ha a narcisztikussal való viszony kihívás számodra, mihamarabb fogj bele az olvasásba. Lapozz és tudd meg, hogyan javíthatsz az életeden.

Dr. Daniel J. Siegel

Az Elmetudatosság, az Okostojás c. könyvek szerzője,
A gyermeki elme, a Drámamentes fegyelmezés,
az Igenközpontú nevelés, A szülői jelenlét ereje
és más könyvek társszerzője, a UCLA
klinikaipszichiátria-professzora

Bevezető

„Túl gyakran élvezzük a véleményalkotás kényelmét a gondolkodás kényelmetlensége nélkül.”

John F. Kennedy

Ha ezt a könyvet olvasod, valószínűleg valamilyen kapcsolatban állsz egy narcisztikussal, akinek folytonos énközpontúsága és önzése egyaránt próbára tett kettőtöket, és próbára tette a kapcsolatotokat is. Az ebben a könyvben található információk, megvilágító erejű példák és hatékony stratégiák segíthetnek abban, hogy megértsd az életedben jelenlévő narcisztikust, és jótékony változásokat indíts be a kapcsolatotokban. De először gyorsan tekintsük át, hogyan irányult egyre nagyobb figyelem a narcizmusra, és hogy milyen szerepet játszik az empátia a narcizmustól gyötört kapcsolatok kezelésében.

A narcizmus kora

Az elmúlt években a hírességek, sztársportolók és politikusok sértő viselkedését kiemelő történetek ráirányították a figyelmet az egocentrikus életstílusra és a „rám nem vonatkoznak a szabályok” szemlélete által fémjelzett önteltségre. A „narcizmus”, a „szexfüggőség” és az „empátiahiány” kifejezések sokszor jelentek meg a szalagcímekben (emiatt a könyvem eladási példányszámai is növekedtek, nagyon köszönöm!).

Habár egykor ezek a kifejezések csak a pszichológia területén jelentek meg, mostanra világszerte bekerültek a mindennapi beszélgetések szókincsébe – akár az interneten, akár a konyhaasztalnál folynak ezek. Mióta a „narcizmus” fogalma jobban elterjedt és ismertté vált, az emberek örömmel fedezik fel, hogy végre van egy kifejezés, ami illik egocentrikus partnerükre, barátjukra, főnökükre vagy családtagjukra.

Amikor a Hogyan kezeld a narcisztikust 2008-ban először megjelent, elég kevés ilyen témájú könyv állt rendelkezésre a laikus olvasó számára. A könyv a narcisztikus jellemrajza mellett stratégiákat tartalmazott, amelyeket a hozzá közel állók alkalmazhattak a narcisztikussal való kommunikációban. Elsősorban azoknak írtam, akik a fennálló nehézségek ellenére is őszinte törődést és megérteni vágyást mutatnak az ismeretségi körükbe tartozó narcisztikus iránt – viszont úgy szeretnének változást elérni, hogy közben saját igényeik is előtérbe kerüljenek. Azokat is szerettem volna megszólítani, akik meg akarják húzni a határaikat, arra törekednek, hogy kilépjenek egy kapcsolatból, vagy egy narcisztikussal való szakítás után lábadoznak – esetleg a közös gyerekfelügyelet kapcsán van szükségük segítségre, vagy egyszerűen saját önértékelésük helyreállításán dolgoznak.

A narcizmussal kapcsolatos hírverés növekedése miatt nem meglepő, hogy az elmúlt években az ezzel foglalkozó könyvek száma is megnövekedett. Miközben a Hogyan kezeld a narcisztikust továbbra is egyedülállóan közelít a téma kihívásaihoz, a narcizmus mindenre kiterjedő értelmezésével látja el az olvasót, és világos eszközöket nyújt a navigációhoz, azt is el kell ismerni, hogy ennél a bonyolult személyiségtípusnál a változás mértéke meglehetősen korlátozott.

Az empátia bölcsessége

A könyv szemlélete néha bosszúságot kelt a kollégáimban, pácienseimben és olvasóimban, miközben szívvel-lélekkel küzdenek ugyanazért az ügyért. Vannak, akik szerint túl gyengéden bánok a narcisztikusokkal, és ezeknél a pöffeszkedő önimádóknál nincs remény a változásra. Megértem: végül is az emberek gyakran frusztráltnak, tehetetlennek vagy egyenesen fenyegetettnek érzik magukat a narcisztikusokkal folytatott beszélgetések során, még akkor is, ha alkalmazzák az empatikus szembesítés és a határok meghúzásának általam javasolt eszközeit.

Ennek ellenére léteznek megoldások erre a nehéz problémára. Ahhoz, hogy kiállj magadért egy narcisztikus emberrel szemben, számolnod kell a nem jelentéktelen következményekkel is – erre később még visszatérek, amikor az empatikus szembesítésről lesz szó. Emellett pedig létezik a félreértés egy másik terepe is, amit részletesen ki fogok fejteni: pontosan mi is az empátia, és hogyan vonatkozik a narcisztikusokra?

A sok sérelem és a reménytelenség bizonyára erodálja a különböző megközelítésekkel való kísérletezéshez nélkülözhetetlen türelmet és erőfeszítést. Nézzünk szembe a valósággal: több kell a tökéletes szónoki készségnél és a hibátlan fogalmazásnál, hogy eredményeket érjünk el. Elengedhetetlen az erő és a kitartás, de a helyzet ismerete és a cselekvőkészség is. A terapeutának pedig olimpiai bajnokhoz méltó energiára, teherbírásra, lézerélességű koncentrációs készségre, ép érzelmi izmokra és érzékenységre lesz szüksége, hogy hatékony legyen, ne csak kedves és okos.

A narcizmussal foglalkozó könyvek legtöbbje arra buzdít, hogy hanyatt-homlok menekülj az önmaga megszállottja, az önimádó vámpír elől. De – mint azt megtanultam a munkám során, csoportterápiákat tartva a narcisztikusok közelében élőknek – ez nem olyan könnyű, amikor a narcisztikus személy a házastársad, akivel évtizedek óta megosztod az életed, és esetleg a gyermekeid apja vagy anyja. Valószínűleg nem olyan ember, akire szívesen rábíznád a gyermekeidet minden második hétvégén. De akkor sem egyszerű a helyzet, ha a főnököd vagy éppen a legidősebb lányod narcisztikus, és nem akarod elveszíteni a munkádat vagy épp az unokáiddal való kapcsolatot.

A narcisztikus talán olyasvalaki, akit szeretsz és megértesz, valaki, aki elrabolta a szíved – hiszen azokban a röpke pillanatokban, amikor az érzékenysége és embersége előbújik hatalmas, túlméretezett egója mögül, melegszívűnek és kedvesnek tűnik. Sajnos csak idő kérdése, és megint unott és közönyös lesz. Amilyen gyorsan megjelent az érzékeny oldala, olyan gyorsan el is tűnik, te pedig eltűnődsz: Vajon gondol-e rád? Vajon olyannak lát-e, amilyen valójában vagy? Megérti-e, ki vagy te, mik az igényeid, milyen a te bőrödben lenni? Ez visszavezet az empátiához, egy olyan fogalomhoz, amely a narcizmus témáján belül is különösen sok fejtörést okoz. Sok kérdést tesznek fel nekem az empátiával kapcsolatban, leginkább ezeket:

- Az „empátia” csak az „együttérzés” szinonimája?

- Hogyan érezhetünk empátiát a narcisztikus iránt?

- Képes a narcisztikus valaha átérezni egy másik ember érzéseit?

A legintelligensebb emberek, köztük újságírók, pszichológusok, kutatók, politikai elemzők, antropológusok vagy akár írók vizsgálják az empátiát mindenféle megközelítésben – a tükörneuronok tanulmányozásától az erkölcsi tudaton való merengésig. Hogyan lennénk képesek empátia nélkül megjósolni a jövőt, összehasonlításokat végezni és fejben felépíteni a világot?

Az olvasók és páciensek érdeklődésére válaszul, a téma legújabb eredményeit integrálva a Hogyan kezeld a narcisztikust második kiadása több információval szolgált az empátiáról, például arról is, hogy az empátia érzelmi stabilitást nyújt. Több anyagot tartalmazott a női narcisztikusokról, köszönhetően a sok olvasói levélnek, amelyek a narcisztikus nőkkel való problémákról számoltak be, valamint teret adott annak a beismerésnek is, hogy néha tényleg érdemes a kapcsolat megszakítása mellett dönteni. A mostani, harmadik kiadás egyik fejezete már a kapcsolat megszakításának stratégiájáról szól. Elemzi azokat a kockázatokat és veszélyeket, amelyeket az olyan narcisztikusokkal való együttélés jelent, akik veszélyes magatartásformákat mutatnak, mint amilyen az erőszak, esetleg a szenvedélybetegségek (függőségük tárgya lehet pornográfia, hűtlenség, szerencsejáték és különféle tudatmódosító szerek használata), és akiknél a hiányzó erkölcsi értékrend a megbánás hiányával és a kivételezettség érzésével párosul.

Emellett a harmadik kiadásában ismételten örömmel teljesítettem az olvasók további fontos témákra vonatkozó kéréseit: szó esik (1) a narcisztikusok hiperszexualitásáról, szexuális függőségéről és az árulás traumájának megtapasztalásából és kezeléséből fakadó nehézségekről; (2) a narcisztikussal való gyermeknevelésről – történjen ez házasságon belül vagy kívül; és (3) a megfelelő válóperes ügyvéd felkutatásáról, aki tájékozott a narcizmus területén, és rendelkezik a narcisztikus féllel való tárgyalás képességével.

Elszakíthatatlan kötelékek

A narcizmussal kapcsolatos érdeklődésem pszichoterápiás praxisom kezdetére vezethető vissza, és a nehezebben kezelhető pácienseimmel kapcsolatos felejthetetlen élményeimből táplálkozik. A témáról csak az egyetemen és a doktori iskolában szerzett hiányos információkkal felvértezve, a párkapcsolati pszichológia iránt a kezdők lelkesedését tanúsítva aligha készültem fel kellőképpen arra, hogy narcisztikus embereket kezeljek. Gyakran jöttem zavarba, váltam frusztrálttá és mentem át védekezésbe, mikor ezekkel a páciensekkel dolgoztam. Jobban fel tudtak húzni, mint bárki más.

Az egyik első élményem egy narcisztikus pácienssel még a gyakornoki időszakomból való. Abból állt a munkám, hogy válófélben lévő párokkal vettem fel interjúkat a válás procedúrája során, és segítettem őket abban, hogy a gyerekfelügyelet és a láthatás kérdéseiben zöld ágra vergődjenek. Hogy őszinte legyek, fejest ugrani a jéghideg vízbe a legmagasabb szikláról ehhez képest semmi.

A tűzkeresztségen akkor estem át, mikor egy vonzó, negyvenöt éves férfi hamarabb érkezett meg a találkozóra, mint a jövendő exfelesége. Rám nézett – a huszonöt éves, sötétkék kiskosztümöt viselő, kezében mappát tartó, őt kézfogással üdvözlő, minimális klinikai tapasztalattal rendelkező fiatal nőre. Leült, sóhajtott, és az órájára nézett: „Végül is meddig is fog ez a tartani?” Mielőtt válaszolhattam volna, megkérdezte, „Mikor érkezik a tanácsadó?”. Elég ügyesen terelem el a figyelmet a pirulásról, szóval mosolyt erőltetve magamra azt válaszoltam, „én vagyok a tanácsadó”. Csak a szemét forgatta, helytelenítésképpen hátravetette a fejét, és inkább kibámult az ablakon, ujjaival a szék karfáján dobolva.

A kényelmetlen csöndben először arra gondoltam, hogy átnyergelek virágkötőnek, de aztán azt mondtam magamnak, Wendy, ez egy dühös férfi, aki éppen válófélben van. Valószínűleg sok minden jár a fejében. Egyszerűen feldúlt. Tudod kezelni. Tudod, miket kell kérdezned, gyakoroltál, és van egy végzésed a bíróságtól. Igen, kényelmetlen elviselni az ilyen piszkálódókat, de túl leszel rajta. Képes vagy összpontosítani, érzékeny és megértő vagy a klienseiddel.

A felesége öt perccel később érkezett – de mintha a percek napok lettek volna. Kedves nő volt, rögtön bocsánatot kért a késésért. Bemutatkozott, köszönt a férjének – aki erre nem reagált –, és leült. Azzal kezdtem a találkozót, hogy ellenőriztem a bíróságtól kapott tájékoztatót. A férfi továbbra is nagyokat sóhajtott a mennyezetet bámulva. A nő viszont bólogatott, jelezve, hogy minden adat helyes.

A dokumentumban az állt, hogy azért van szükség mediációra, mert a pár nem tud megegyezni, kié legyen a három gyerekük teljes felügyelete. A férfi közös felügyeletet akart, a nő teljes felügyeletet szeretett volna, de észszerű és korlátlan láthatást lehetővé téve a férje számára. Mielőtt elolvashattam volna a felvetést, a férfi félbeszakított, felállt, és rákiabált a feleségére. A nő rögtön lehajtotta a fejét, és a cipőjére szegezte a tekintetét, ahogy a férfit hallgatta: „Ez teljes időpocsékolás. Nem lesz itt semmilyen mediáció. Megyünk szépen a bíróságra, és majd ott meglátod, mit kapsz.” Aztán rám nézett, és folytatta: „Ezt beírhatja a hivatalos jegyzőkönyvébe, tanácsadó kisasszony, és mondja meg a bíróságon, hogy befejeztem a mediációval való szórakozást. A feleségem azt hiszi, hogy mert végre megkapja a kis válását, ráadásnak a gyerekeimet is megkapja. Hát majd meglátjuk. Az egyetlen módja, hogy a gyermekeim agyat növesszenek és sikeres jövőjük legyen, ha velem élnek. Tudja, ki vagyok én, tanácsadó kisasszony? Tudja? Én vagyok az egyik legelismertebb ügyvéd ebben az államban. Szóval… sok szerencsét mindkettőjüknek.” Ezután a földhöz csapta a papírjait, és kirohant.

A felesége az arcát a kezébe temetve zokogott. Habár szerettem volna ugyanezt tenni, lenyeltem a gombócot a torkomban, és kérdezgetni kezdtem a történtekről. Azt mondta, hogy a férje valóban ismert és sikeres ügyvéd, ő pedig biztosan elveszíti a pert, mivel képtelen versenyezni a hírnevével és a kapcsolataival. Azt is hozzátette, hogy a férje fenyegető stílusa sok házassági tanácsadó bátorságát és egóját tette már tönkre. Senki sem tudta felelősségre vonni.

A nő hangja fájdalmas volt, és amikor ezt szóvá tettem, azt mondta, már nagyon régóta szenved. A férje rendkívül nehéz ember, és egy fájdalmas gyermekkor áldozata. A feleség azt is hozzátette, hogy bár szereti, nem tud tovább együtt élni a megalázó viselkedésével, de eddig senki sem tudott rajtuk segíteni. Ő maga sem értette, hogy aki olyan érzékeny és kedves fiú volt, hogyan vált önimádó szörnyeteggé. Mindketten sóhajtottunk. Adtam neki pár tanácsot, hogy hol találhat támogatást. Így ért véget a találkozó. Beadtam a jelentést a kibékíthetetlen ellentétről, és soha többé nem láttam őket újra.

Ha eszembe jutnak, azon gondolkodom, vajon elérte-e valaki a férfit, mi történt a gyerekekkel, mi történt a nővel. Tisztán emlékszem rá, milyen kínos volt – a testhőmérsékletem megemelkedett, a szívdobogásom felgyorsult, a gyomrom görcsbe rándult. A szavak iránti szeretetem, a jó kommunikációs készségem és az emberek iránti javíthatatlan érdeklődésem ellenére csődöt mondtam, egy ismeretlen érzés azonnal felszámolta az önbizalmamat. Nemcsak az agresszív fellépés, hanem a férfi arrogáns, önelégült stílusa miatt. Mintha kilökött volna eddigi biztonságomból, és eltiporta volna a bátorságomat. Ez volt az első a sok hasonló kijózanító élmény közül a korai karrierem idejéből. Ahogy a férjem szokta mondani: „Nem tudhatod azt, amit nem tudsz.” Sokat kellett tanulnom, főleg a narcizmus által okozott nehézségekről a személyes kapcsolatokban.

Jelentős hatások

Mindig is rendkívüli módon érdekelt az ember működése, és az, hogy mi hat rá igazán. A saját érzelmeim összetételének szükségszerű értelmezése sem volt kivétel. Sok időt töltöttem a lelki alkatom megfejtésével, felismertem a folytonos önfelfedezés fontosságát.

Harminc évvel ezelőtt szerencsém volt találkozni az utánozhatatlan dr. Jeffrey Younggal, aki az egyik mentorom és közeli barátom lett. Ő tanított meg rá, hogyan építsem bele a gondolkodásmódomat a pszichoterápiába (ez akkor még kizárólag kognitív terápiát jelentett) az árnyalatokban rendkívül gazdag sématerápiás modelljén belül – ami kiváló megközelítés a narcizmussal kapcsolatos problémák kezelésére. Mindig is hálás leszek neki azért a komoly hatásért, amit az életemre gyakorolt és gyakorol.

2003-ban egy újabb nagy szerencsének köszönhetően találkoztam dr. Daniel Siegellel, aki az interperszonális neurobiológia mestere. Szakmai felügyelete alatt egyszerű és felhasználóbarát magyarázatot csatoltam a munkámhoz az agy működéséről és az emlékezet aktiválódásáról. A Dannel folytatott tanulmányaim nagyon izgalmasak voltak, és a legnehezebb pácienseimmel végzett munkámat is előmozdították. Az agyműködés tudományos magyarázata erősítette a párkapcsolatok pszichoterápiával történő kezelésének hitelességét és érvényességét. Emellett segít enyhíteni az érzelmi problémákkal pszichológushoz fordulók szégyenét és stigmáját. Amint a páciensek megértik, hogyan raktározza az élményeket az agy, és hogyan férhetnek hozzá régi, fájdalmas emlékekhez, máris kevésbé szoronganak azon, hogy esetleg őrültnek vagy gyengének bélyegzik őket. A tudományos megközelítés azok kételkedésén is enyhít, akik elkezdenek terápiára járni. Segít, hogy felfogjuk, milyen sokat számít a biológia, és hogy mindez a napi élményeink integrálását is meghatározza.

Közös tudás

Sok év telt el a családi mediátorirodában lezajlott fájdalmas találkozó óta. Rengeteg időt töltöttem kísérletezéssel, tanulással, a módszereim csiszolásával, ami néha szenvedéssel járt. Sajátos módon most már specialistának számítok a narcizmus területén, hiszen hosszú évek óta dolgozom ezzel a betegcsoporttal és a „sértett felekkel” egyaránt. A pácienseim főleg narcisztikus férfiak, néhány narcisztikus nő, és olyan emberek, akik az életükben jelenlévő narcisztikusoktól szenvednek. Én magam sem értem a téma iránti szenvedélyemet, amit gyakran még a kollégáim is kissé furcsának, szinte mazochistának találnak, hiszen a legtöbb pszichológust kirázza a hideg, ha narcisztikusokkal kell együtt dolgoznia, és sokan nem is hajlandóak beteget fogadni ezzel a személyiségzavarral. Ám számomra mindez személyesen és szakmailag is rendkívül különleges élmény.

Nem minden narcisztikus hajlandó vagy képes megváltozni, de néhányan igen – alkukötéssel (súlyos következmények kilátásba helyezésével), egy kitartó terapeutával és a megfelelő kezelés alkalmazásával (olyannal, ami az érzelmi narratívában is mélyen elmerül). A terapeuták gyakran használják ezt a könyvet hasznos útmutatóként, annak ellenére, hogy elsősorban a narcisztikusokkal kapcsolatban álló embereknek szól.

A Hogyan kezeld a narcisztikust meghatározza és bemutatja a narcizmus különböző fajtáit, magyarázatot nyújtva arra, hogy miért és hogyan alakul ki ez a személyiségzavar valakiben, emellett ellát ötletekkel és javaslatokkal, hogyan kell túlélni vagy akár boldogan megélni a kapcsolatokat ezekkel a nehéz emberekkel. Segít felismerni a saját sorsmintáidat, így megértheted, miért vonzhatnak a narcisztikus emberek, és hogyan triggerelhet egy helyzet vagy akadhatsz el, ha dolgod van velük. Abban is segítségedre lesz ez a könyv, hogy reflexív és határozott hangot találj a szándékaid, szükségleteid és elvárásaid megfogalmazásához az életedben jelenlévő narcisztikussal szemben. Ez a könyv nemcsak azért íródott, hogy nehézségeken segítsen át, de azért is, hogy a narcisztikus emberekkel való kommunikációt jobb és kellemesebb élménnyé változtassa.

Fontos megjegyezni, hogy a szakértők véleménye alapján a narcisztikus személyiségzavarral küzdő emberek több mint hetvenöt százaléka férfi, és többnyire én is férfi páciensekkel dolgozom, emiatt emlegetem inkább őket a könyvben. Ez részben a nemi jellegekkel, a szocializáció során szerzett érzelmi sérülésekkel, az agresszióval, a versenyszellemmel, a másokhoz való korlátozott kötődéssel, a dominanciával és a társadalmi normákkal magyarázható, különösen akkor, ha veleszületett tulajdonságok állnak szemben a gyermekkori fejlődés idején kialakultakkal. Nők is lehetnek narcisztikusak, de ezek a vonások inkább a személyes megjelenés, a hiúság, a gyermekeik vagy az otthonuk státusza, az anyai képességeik terepén manifesztálódnak. Emellett a narcisztikus nők gyakrabban a narcizmus valamilyen rejtettebb változatától szenvednek. Lehetnek mártírok, folytonos panaszkodók és örök áldozatszerepben ragadtak. Természetesen találkozhatsz dámákkal és dívákkal, úrihölgyekkel, na meg a cégek főnöknőivel, akik abban hasonlítanak a férfiváltozatukra, hogy a hatalom, a státusz és az elismerés megszerzéséért mindenre képesek.

A férfi és női narcisztikusok között abban van a fő hasonlóság, hogy mind kielégíthetetlenül vágynak a figyelem középpontjába kerülni, akár nyíltan, akár rejtetten. Ez a tulajdonság gátolja vagy teljesen el is lehetetleníti bennük az empátia és a megbánás képességét. Bizonyára hallottál már a narcisztikus sérelemről. Ez arra a dinamikára utal, amelyen belül a narcisztikus szemében bocsánatot kérni olyan, mintha azt mondaná, „én vagyok a legrosszabb az ember a földön”. A magabiztosságuk ellenére könnyen megbántódnak a kritikától, mások csalódottságától, az ellentétes véleményektől, a figyelem vagy a dicséret hiányától, a mellőzésük vagy akár a saját hibáik miatt. De nem fogod feltétlenül észrevenni a megbántottságukat, mivel mesterien tudják titkolni az érzéseiket. Ahelyett hogy kimutatnák a sértettségüket, inkább mélyen megsértenek, kerülnek, vagy elvárják, hogy meghajolj nagyságuk előtt. Talán azt veszed észre magadon, hogy feladod, és végül te kérsz bocsánatot, hogy csillapítsd a reakcióikat és meggyógyítsd a sérült egójukat.

De ennek nem kell így lennie. Megőrizheted a tartásodat és az önbizalmadat a narcisztikus társaságában. A kezdőlépés, hogy megértsd, mi is a narcizmus, és hogyan jön létre: erről szól az 1. fejezet. Ezen keresztül világossá válik, hogy bár a narcisztikus viselkedése fájdalmat okozhat, bármit is tesz – vagy éppen elmulaszt megtenni –, az nem a te hibád. Megértheted, hogy az empátia alkalmazása a narcisztikusokkal szemben – ami paradox módon hasznos ebben a helyzetben – segíthet abban, hogy felelősségre vond őket, lelki békét és élhetőbb kapcsolatot teremts, vagy felismerd, hogy mikor jött el a távozás ideje.

1. fejezet A helyzet értelmezése: út a narcizmus megértése felé

„Az emberek többsége csendes kétségbeesésben éli életét.”

Henry David Thoreau

„Wendy, miért kéne a narcisztikus személyiségzavar megismerésére pazarolnom az időmet? Nem töltöttem elég időt vele amúgy is? Hogyan segít ez nekem egyáltalán? Mi van az én fájdalmammal? Sajnálnom kellene a nehéz életéért?” Sok olvasó teszi fel ezeket a fontos kérdéseket. Hadd válaszoljam meg először az utolsót. Nem, a narcizmus megértésének célja nem az, hogy megsajnáljuk vagy felmentsük őket. A megértés furcsa módon éppen azt szolgálja, hogy felszabadíthasd saját magad, és felelősségre vonhasd őket. Azok közül, akinek egy narcisztikus fájdalmat okoz, rengetegen küzdenek az önbizalomhiánnyal, az önváddal és a reménytelenséggel. A narcisztikus ügyesen megbillenti az érzelmi bölcsességed egyensúlyát, félelmet és haragot ültet beléd – és idővel ezek az érzések kifáraszthatnak. Minél jobban megérted a személyiségzavar működését, annál több esélyed van, hogy megszabadulj a kételkedéstől, az önhibáztatástól és az alávetettségtől – és annál több eséllyel tudod megvédeni magad, újra megtalálni a hangod, és újra felfedezni megfáradt, de csodálatos lényedet.

Anarcisztikus férfi egyszerre megnyerő és taszító. Lehet, hogy először egy középkori lovag modern reinkarnációjának tűnik, aki vonzó, és korunk páncéljával, csinos portfólióval és jelentős bevétellel büszkélkedhet. De vigyázat! Ez a lovag az illúzió mestere. Az igazság az, hogy ez az ember akár veszélyes is lehet. Lehet, hogy bedőlsz a csábításának, de az arroganciája, a lenézése, az önteltsége és az empátiahiánya rémisztő, és mindez kivédhetetlenül frusztrációhoz és krónikusan problémás hosszú távú kapcsolatokhoz vezet.

A narcisztikus nő a legújabb és a legjobb göncökben vonulhat végig a cég folyosóján, kisajátíthatja magának a hétfő esti szülői értekezletet, vagy éppen leoszthatja a feladatokat egy helyi rendezvényen. Hasonlíthat azokra a nőkre, akik a házi istennők magazinjának címlapján pózolnak, push-up melltartóban mutogatva a fogyasztók számára leginkább ajánlott könnyű és gyors felmosószettet. Ez a csaj mindenhol helytáll, és ő lesz az első, aki erre felhívja a figyelmed: „Nem akarok dicsekedni, de…” vagy „Azt hiszed, neked nehéz? Elmondom, mi az igazán nehéz…” vagy „Más nő nem tudná elviselni, hogy…”

Ő a legönzetlenebb szenvedő, a legnagyobb áldozat. Senki sem adott fel annyit, mint ő: „Senkinek sem kellett annyit feláldoznia a szeretteiért, mint nekem…” Az önfeláldozásával akkor esik igazán túlzásba, amikor az emberek azzal tüzelik éles hangú lemondását és elismerésre való sóvárgását, hogy ámulva megjegyzik: „Nem is tudom, hogyan csinálod.” Bizony, a mártíromság bájos, ám gátlástalan nagyasszonya tapsot követel magának, miközben szerénységének mímelése és tökéletesen önhitt testtartása láttán úgy összerándulunk, mint amikor a köröm végigszánt a táblán.

Első pillantásra narcisztikus

Mivel lassan harminc éve dolgozom narcisztikusokkal, megtanultam, hogy alig létezik náluk nagyobb kihívás a pszichoterápiában. Akadhat köztük olyan páciens, aki azért jön hozzám, mert a partnere vette a bátorságot, hogy ultimátumot adjon neki: „Kérj segítséget, vagy tűnj el.” Az is lehet, hogy ezt az ultimátumot a főnöke adta, miután többen is a nehéz természetére panaszkodtak. Elképzelhető, hogy ő maga veszített lendületéből versenyhelyzetekkel járó karrierjében, és motivációra van szüksége. Talán pereskedés zajlik, és a narcisztikus úgy gondolja, a terápia jól mutat majd az aktájában. Olykor a narcisztikusok, vonakodva bár, azért vágnak bele a terápiába, mert magányosak, depressziósak vagy szoronganak.

Szóval hogyan nevezzük azokat az embereket, akik elbizonytalanítanak minket a saját összetettségükkel és mindentudásukkal? Lehet, hogy összeszedettnek és magabiztosnak tűnnek, néha egészen szellemesek, de gyorsan rosszallást, könnyeket, unalmat vagy undort váltanak ki belőled. Ezeket az embereket nevezzük narcisztikusoknak. (Ahogy a bevezetésben is írtam, főleg férfi példákat fogok említeni, bár a fejezet végén találsz anyagot a női narcisztikusokról is.)

Gyakorlat:
narcisztikus-e az életedben nehézséget okozó személy?

Olvasd végig az alábbi tulajdonságokat, és jelöld be azt, ami jellemző erre a személyre. Csak akkor pipáld ki, ha gyakran előfordul. (Ez a feladat angol nyelven megtalálható és letölthető a www.newharbinger.com/47704 oldalon is.)

______Öntelt (azt hiszi, minden róla szól)

______Önző (szabályokat alkot, megszegi a szabályokat)

______Lenéző (lenéz és piszkál)

______Akaratos (követelőzik, ha akar valamit)

______Bizalmatlan (hátsó szándékot gyanít, amikor kedves vagy vele)

______Maximalista (magas elvárásai vannak: csak az ő módszerei jók, senki máséi)

______Sznob (azt gondolja, különlegesebb nálad és a többi embernél, hamar elunja magát)

______Elismeréskereső (folyamatosan dicséretet és elismerést igényel)

______Empátiahiányos (nem érdekli a nézőpontod, vagy egyszerűen képtelen átérezni a helyzeted)

______Megbánás nélküli (nem képes őszintén bocsánatot kérni)

______Rögeszmés (túlságosan is lefoglalják a részletek és a jelentéktelen dolgok)

______Addiktív (nem tud megszabadulni a rossz szokásaitól, saját maga megnyugtatására használja ezeket)

______Érzelmileg elérhetetlen (nem mutat érzelmeket)

Ha legalább tízet megjelöltél a fentiek közül, a környezetedben lévő nehéz ember nagy valószínűséggel nyílt maladaptív narcisztikus, ami a narcisztikus személyiségzavarok leggyakoribb és legbonyolultabb típusa. Ez a típus direkt és nehezen kezelhető. Azért használom ezt a kifejezést, hogy megkülönböztessem például a rejtett maladaptív narcizmustól vagy a narcizmus más, enyhébb formáitól. A „nyílt” és a „maladaptív” jelzők arra utalnak, hogy ezek a személyek láthatóan nem képesek sikeresen beilleszkedni, igazodni a körülményekhez vagy egy kapcsolat alapelvárásaihoz. Ha a környezetedben lévő narcisztikus tényleg nyílt maladaptív narcisztikus, akkor sincs minden veszve. Azt már eddig is tudtad, hogy nem vagy könnyű helyzetben, csak azt nem, minek nevezd, vagy mit kezdj a helyzettel. De egyre közelebb kerülsz a megoldáshoz. Olvass tovább.

Ha tíznél kevesebbet jelöltél be a fentiek közül, akkor lehet, hogy a még mindig kihívást jelentő, de mégis könnyebben kezelhető narcisztikussal van dolgod. A narcizmus egy spektrumon jelenik meg, az egészséges és jóindulatú narcizmussal az egyik végén, a mérsékelttől a rejtett narcizmuson át a maladaptív narcizmusig a másikon. Ebben a fejezetben mindegyik típust bemutatom.

Mi a narcizmus?

A „narcizmus” kifejezés a görög mitológiából ered, Narkisszosz legendájából, akinek egy átok miatt örök időkre saját tükörképével kell szerelembe esnie, büntetésképpen azért, mert visszautasította Ekhót, az erdei nimfát. Narkisszosz sohasem birtokolhatta a tükörképét, csak vágyakozott utána, és végül gyönyörű virággá változott. A mítosz tanulsága, hogy csak akkor jön létre igazi szépség, amikor a rögeszmés és túlzó önimádat véget ér.

Sokan írtak már erről a témáról. Az ezzel kapcsolatos irodalom nagyobb része sajnos inkább szociopatikus vagy antiszociális személyiségzavarral foglalkozik. A szociopaták sokszor önelégültek, ezáltal hasonlíthatnak a narcisztikus személyiségzavarral küzdőkre, de többnyire sokkal agresszívabbak, rosszindulatúbbak, és örömet szerez nekik, ha fájdalmat okozhatnak másoknak, mivel képtelenek megkülönböztetni a jót a rossztól. Néha hiányzik belőlük az, amit az idegkutatók az agy neuromorális szerkezetének hívnak.

Bár a narcisztikusok is képesek megbántani másokat, ez sok esetben azért történik, hogy a saját büszkeségüket és egójukat védjék, nem pedig azért, mert élvezetet okoz nekik mások fájdalma. A narcisztikus emberek önteltek, és túlságosan is lefoglalja őket, hogy tökéletes képet alakítsanak ki magukról (elismerés, státusz, irigylésre méltó körülmények). Kevés vagy semmilyen kapacitásuk nincs arra, hogy meghallgassanak másokat és foglalkozzanak velük, ami miatt sokszor kimaradnak az igazi intimitás, a megértés, a biztonság és a szeretet megéléséből. Pedig az ilyen kapcsolódások teszik lehetővé, hogy megtapasztaljuk a különbséget önmagunk és a másik szeretete között. A gyermekkori fejlődés fontos szakasza a magunkra és a másikra irányuló figyelem kiegyensúlyozása, ami a kölcsönösség, a felelősség és az empátia kialakulása szempontjából elengedhetetlen. Sajnos általában éppen ez az, ami a narcisztikus korai fejlődéséből hiányzik.

A narcisztikus ember gyakran kérkedik és hatalmas az egója, de közben, mint mindannyian, tudat alatt azt kívánja, hogy szeretetteli ölelésben találjon biztos menedékre. Miközben látszólag nem érdeklik az igényeid és érzéseid, és csak önteltségével és kellemetlenkedésével tudja felhívni magára a figyelmedet, valójában ő is mélyebb és behatóbb kapcsolódásra vágyik, amit nem képes megérteni vagy elfogadni. Valószínűleg szánalmasnak és a gyengeség jelének tartja az érzelmileg intim kapcsolódás gondolatát. Kielégítetlen érzelmi igényei késztetik arra, hogy elbűvölő, nagyszabású és ijesztő magatartásformákon keresztül hívja fel magára a figyelmet.

A narcizmus eredete

Valamikor régen ez a kérkedő alak is gyerek volt, mint bárki más, a maga vágyaival, szükségleteivel és érzéseivel. De akkor mégis hogyan juthatott odáig, hogy azt higgye, övé a színpad, különleges figyelmet érdemel, és a szabályok sem vonatkoznak rá? Lássunk pár lehetséges magyarázatot. Ne felejtsük el, hogy mindez nem azért van, hogy megsajnáljuk a narcisztikust és elnézőek legyünk vele. Ez a kalauz abban segít, hogy megértsük, hogyan születik a narcizmus, és hogy megszabadulhassunk az internalizált kételytől és önhibáztatástól.

Az elkényeztetett gyerek

Az egyik elmélet szerint a narcisztikus olyan családban nőtt fel, ahol rendkívül fontos volt másoknál jobbnak lenni, különleges jogokat és privilégiumokat élvezni. Ezekben a családokban kevés a korlátozás, nincs jelentős következménye a határok áthágásának vagy a szabályok megszegésének. A szülei talán nem tanították meg arra, hogyan kell kezelni vagy elviselni a kényelmetlen érzéseket, és teljesen elkényeztették. Ez a nevelési dinamika felnőttkori ismétlődést eredményezett, ami megteremtette az alapokat az elkényeztetett narcisztikus személyiségtípus kifejlődéséhez.

A kiszolgáltatott gyermek

A másik lehetőség, hogy az egyik vagy mindkét szülő túlságosan közel maradt, és megpróbálták a gyermek életét a lehető legkönnyebbé tenni. Ahelyett, hogy a korához mért készségek kifejlesztését, például a szükséges frusztrációk elviselését megtanították vagy ösztönözték volna, mindent megtettek érte és helyette. Ennek eredményeképpen nem tudott meggyőződni a saját képességeiről, ezért érzi magát tanácstalannak és kiszolgáltatottnak. Hozzászokhatott, hogy mindent elintéznek helyette, ezt pedig is várja másoktól, így neki nem kell semmiféle kényelmetlenséggel, megaláztatással vagy kudarccal szembenéznie. Az ilyesmi főleg olyan kultúrákban fordul elő, ahol a férfiak kis hercegként (esetleg a nők kis hercegnőként) nőnek fel, nem részesülnek a felelősségből, vagy nem készítik fel őket a mindennapi élet feladatainak és frusztrációinak kezelésére.

A magányos, szeretethiányos gyermek

A legnépszerűbb elmélettel a rendelőben is gyakran találkozom. Ilyen esetekben a gyermek úgy nő fel, hogy a felé irányuló szeretet feltételekhez kötött és a teljesítményén alapul. A szülei talán azt várták el tőle, hogy a legjobb legyen, és minden, a tökéletesnél rosszabb eredményét hibának könyvelték el, amitől alkalmatlannak és szerethetetlennek érezte magát. Hozzászokott ahhoz, hogy a szeretet bizonytalan és a feltételektől függő dolog, az érzelmi igényeit pedig csak akkor elégítik ki, ha eredményeket produkál. A szülei csak akkor voltak rá büszkék és akkor figyeltek rá, ha tökéletesen teljesített, jelezve, hogy ha valami rosszabb a tökéletesnél, az csalódást okoz nekik.

Ezt a helyzetet tovább bonyolíthatja, ha a két szülő kétféleképpen viszonyul a gyerekhez. Ezeket a gyermekeket az egyik szülő gyakran kritizálja, míg a másik dédelgeti, védelmezi és a házastársa pótlékaként tekint rá. A gyerekek ezért eleget tesznek a szüleik igényeinek és elvárásainak, hogy figyelmet kapjanak és kivédjék a kritikát és elkerüljék a szégyent. A mélységes szeretethiányra, a manipulációra, az értékes és sebezhető én elnyomására adott válaszként a gyermek ezt az attitűdöt alakítja ki: „Nincs szükségem senkire”, „Senkiben sem bízom, majd én vigyázok magamra” vagy „Majd én megmutatom neked”.

Senki sem szerette saját magáért, senki sem biztatta arra, hogy felfedezze önmagát és a vágyait. Nem érezhette magát biztonságban, és egyik szülő sem mutatott feltétlen szeretetet iránta. Nem tanulta meg, milyen érzés valaki más helyében lenni – átérezni egy másik ember érzelmi életét. Nem kapott mintát az empátiára és a ráhangolódásra. Szégyenben és hiányérzetben nőtt fel, részben a közvetlen kritika által, részben azért, mert megvonták tőle az érzelmi táplálékot és a fizikai közelséget. Úgy érezhette, valami nincs rendben vele – mintha a vigaszra, a figyelemre és a megértésre való igénye mind gyengeség lenne. Ezért falakat emelt maga köré, hogy elrejtse a fájdalmát.

Mindent bele

Előfordulhat, hogy arra a következtetésre jutsz, „őméltósága” és „őnagysága” jellemzéséhez a fenti okok kombinációjára van szükség. Az emberi interakciók (és reakciók) bonyolultságának köszönhetően aligha meglepő, ha az emberek karaktere a tényezők sajátos elegyének eredménye.

Elkényeztetett–kiszolgáltatott. Az életedben jelenlévő narcisztikus lehet egyszerre elkényeztetett, de kiszolgáltatott is. Ebben a helyzetben nemcsak önelégülten és fensőbbségesen viselkedik (ami nem meglepő, ha a család mottója a „jobbak vagyunk, mint mások” volt), hanem kiszolgáltatottnak és inkompetensnek is érzi magát (mivel a szülei mindig kiszolgálták és megoldották a problémáit, ahelyett hogy segítettek volna neki kialakítani a megfelelő képességeket). Felnőttként amellett, hogy kivételezettnek érzi magát és elvárja, hogy kényeztessék, kerülheti a döntések meghozatalát és a kezdeményezést, mert titokban fél attól, hogy fény derül a határaira, és képtelen elviselni a frusztrációt.

Érzelemhiányos–kiszolgáltatott. A másik kombináció egyszerre érzelemhiányos és kiszolgáltatott. Ilyenkor a narcisztikus könnyen megsértődik, közben kiszolgáltatott másoknak, szüksége van rá, hogy folyamatosan visszaigazolják rátermettségét és irányítsák helyette az életét. Diszkréten, de elvárja másoktól, hogy megvédjék attól a mély szégyentől, amelyet saját tökéletlen, magányos és alkalmatlan énje iránt érez. Inkább szenvedőnek és hiperérzékenynek tűnhet, mint követelőzőnek és felvágósnak. Az is lehet, hogy küzd valamilyen függőséggel, amit saját maga megnyugtatására használ, legyen az munka, játékszenvedély, pornográfia, kényszerevés és így tovább. Leírható nagy erőfeszítést igénylő embertípusként is. Noha úgy tűnik, nem is olyan veszélyes, vigyázz vele. Amikor muszáj szembesülnie a frusztrációival, vagy túl sok tréfa célpontjává válik, az érzékenysége kegyetlen verbális ellentámadásra készteti, vagy hirtelen tüntető némaságba burkolózik. Esetleg meg is vigasztalja magát némi önstimuláló tevékenységgel: kiberszexszel, szerencsejátékkal vagy akár drogokkal.

Habár vannak tudósok, akik szerint a narcizmus megjelenési formái biológiailag meghatározott személyiségjegyekből erednek, a legtöbben a gyermekkori élmények és a temperamentum kombinációját tekintik felelősnek. Fontos megjegyezni, hogy sok gyerek nő fel a fent leírt körülmények között anélkül, hogy narcisztikussá válna. Ezeknek a gyerekeknek a sorsa talán azért alakult másképp, mert volt az életükben valaki – egy szerető nagyszülő, tanár vagy gondozó –, aki kiegyensúlyozottabb vérmérsékletének köszönhetően betöltötte a hiányt, és segített nekik kidolgozni egészséges és rugalmas fegyelmezési módszereket. Általában a biológia és a körülmények együttműködése teremti meg egy ember személyiségét és jellemét.

Gyakorlat:
Milyen típusú narcisztikussal van dolgod?

Gondolj a környezetedben jelenlévő narcisztikusra. A lenti listán jelöld be azokat a tulajdonságokat, amelyek jellemzőek rá. (Természetesen amennyiben ismered a személy gyermekkori hátterét, máris van pár hasznos támpontod.) Ez a feladat segít a narcizmus leggyakoribb formái, főleg az érzelemhiányos narcizmus azonosításában. Viszont sokféle variáció lehet. Ha a narcisztikus nem illik bele egyik kategóriába sem, akkor lehet, hogy egyértelműen az elkényeztetett vagy kiszolgáltatott kategóriába tartozik.

Elkényeztetett–kiszolgáltatott

______Úgy beszél és viselkedik, mintha jobb lenne, mint mások, legyen szó külsőről, intelligenciáról, eredményekről vagy másról. (Például: „Végül is én Ivy League-neveltetést kaptam.”)

______Elvárja, hogy különleges figyelemben részesüljön majdnem mindenki által, és úgy viselkedik, mintha a szabályok nem vonatkoznának rá. (Példa: „Mi az, hogy várakoznom kell, mielőtt leülhetnék?”)

______Közbeszól, miközben mások beszélnek, azt gondolván, hogy a saját szavainak sokkal nagyobb a fontosságuk. (Példa: „Nem, nem, az igazi probléma az, hogy…”)

______Gyakran vannak dührohamai és érzelemkitörései, és nem kooperál, amikor a dolgok nem úgy alakulnak, ahogy akarta. (Példa: „Mit akarsz azzal mondani, hogy nem foglaltál asztalt? Ragaszkodom a Cafe Grandéhoz!”)

______Hosszú monológokban beszél, és azt hiszi, hogy mindenhez nagyon ért. (Példák: „Azt gondolom, hogy…” „Az én véleményem az, hogy…” „Szóval, ahogy azt mondtam neked, blablabla.”)

Érzelemhiányos–kiszolgáltatott

______Folyamatosan bókokra, megerősítésre és szívességekre vadászik, önbizalom-hiányos, és kevésnek érzi magát a magabiztosság álarca alatt. (Példák: „Szóval neked nagyon tetszett, amit csináltam, ugye?” „Jól néz ki rajtam, ugye?”)

______Folyamatosan magyarázatot és tisztázást követel a beszélgetésekben: sokszor érzi úgy, hogy az emberek igyekeznek megbántani, megalázni vagy kihasználni. (Példák: „Pontosan mit mondtál rólam?” „Hazugnak nevezel?” „Szóval azt gondolod, hogy semmi sem elég jó, amit én csinálok?”)

______Ellened fordul vagy elmenekül, amikor frusztráltnak és megbántottnak érzi magát: úgy érzi, hogy az egóját támadás, figyelemelterelés vagy fogyasztás révén kell védelmeznie. (Példák: „Hogy merészeled?!” „Mire számíthatok a korlátaidat figyelembe véve?” „Majd én megmutatom.”) Folyton dolgozik, túl sokat eszik, olyan projektekbe vág bele, amelyeket végül be sem fejez, rögeszmésen internetezik, túl sokat iszik, rengeteg viszonya van, és hatalmas pénzösszegeket költ.

______Tagad, védekezik, majd téged sérteget (általában ebben a sorrendben), amikor valamely árulására fény derül, legyen az megcsalás, veszélyes túlköltekezés, jogi problémák, manipuláció (a valóság elferdítése annak érdekében, hogy magát mentse vagy az akaratát keresztülvigye).

Nézd át, miket jelöltél be, és döntsd el, hogy a narcisztikus ismerős az elkényeztetett–kiszolgáltatott vagy az érzelemhiányos–kiszolgáltatott kategóriába illik-e inkább. Ha úgy találod, hogy mindkét kategóriából mindegyik vagy majdnem mindegyik illik rá, akkor ez utalhat arra, hogy magányos, érzelemhiányos gyerek lehetett. Az ilyen emberekre nagyon jellemzőek a fenti tendenciák, amelyek főként akkor jelennek meg, ha valamely gyermekkori élményeikhez hasonló helyzetbe kerülnek.

Ha a narcisztikus elkényeztetett–kiszolgáltatott típus, akkor a változásnak inkább arról kellene szólnia, hogy meghúzza a határokat, és megtanuljon együtt élni a frusztráció érzésével. Az érzelemhiányos–kiszolgáltatott típusnál arra lesz szükség, hogy elengedjük a fülünk mellett a hencegő megjegyzéseket, és inkább a narcisztikus „hétköznapi” kedveskedéseire és figyelmességeire figyeljünk. Természetesen ezeket az embereket felelősségre kell vonni a dühkitöréseik miatt, és arra ösztönözni, hogy egészséges önszabályzó eszköztárat fejlesszenek ki a túlságosan lobbanékony természetük lecsillapítására. Ezenkívül a közös kilépési stratégiák, például az időkérés is hasznos lehet.

Természetesen a kiváltó faktorok és az ezekből fakadó problémás viselkedésformák mindenkinél máshogyan nyilvánulnak meg, így a segítséget is ezekhez a személyes körülményekhez kell igazítani. A könyv egy későbbi szakaszában kitérek ezekre a kérdésekre és a változtatás stratégiáira, ahogyan a változást előidéző egyéb beavatkozásokra is.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Cardo – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Zilla Slab – SIL Open Font License