Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

Levél a szerelemhez

Vendégek, akik a föld alól jönnek

Újabb vendég a föld alól

Felejthetetlen évek Pesten

Hol laktak a szép lányok?

„A Batthyányék szobalánya”

A sárga kalap

Gyaluforgács

Nefelejcs

Rothschild Bettina csintalansága

A gyűrűk estéje

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Krúdy Gyula

ARANYIDŐ

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-300-2 EPUB

ISBN 978-963-559-301-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

első kiadás:
1923

a borító Roth Miksa (1865 – 1944) Pax
című üvegmozaikja részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Levél a szerelemhez

Piros kalapban jött szemközt márciusi napon az Andrássy úton - abban a messzi időben, amikor piros kalapot azok tettek a fejükre, akik feltűnni akartak. Úgy emelgette a lábát, mintha valami kis verklit viselne a ruhája alatt, és a verkli örökké egy dallamos és merengő keringőt játszana, amelynek hangjainál a régi bálkirálynőt egykor kitáncoltatni akarták az életből. A száján mézeknek az ízét véltük, amely mézek csak egyetlenszer kóstolhatók a férfi életében. A homlokán virág hímporát láttuk, amelybe még nem írt egyetlen óra sem felejthetetlen írásjelet. A tavasz szeplőcskéi orra környékén megannyi kijelölt helyek, ahová majd a szenvedélyes csókokat kell elültetni. A vágyaknak fészke volt a haja, karcsún himbálódzó derekán már látszott a nőiesség gyűrűje, amelyet majd a férfikarnak át kell ölelni, bújósdit játszott a szeme avval az ibolyaszagú nagyvilággal, amely a Fonciére-től a Köröndig tartott, mert az Andrássy út végén még nem volt felépítve minden villa. És mindezekért úgy kell olvasni ezt a levelet, meg az utána következő történetet, mintha egy olyan ember írta volna, aki vagy huszonöt-harminc esztendő előtt azt hitette el magával, hogy meghalt szerelem miatt és azóta nem történt vele semmi; azóta nem vette észre, hogy a masamódoknál minden esztendőben új piros kalapokat varrnak, a verkli azóta is nótázik a nők sarkában, az ibolya most is divatban, mint a szentimentalizmus se hal meg soha, és legalábbis annyi barna nő ment végig az Andrássy úton, akinek hajszálaival ki lehetne cserélni minden fűszálat Pest megyében, minden telegráfdrótot Európában, és olyan tüzet lehetne rakni a sok asszonyhajból, eléghetne benne minden férfi-csontváz, mely harminc év óta a pesti temetőkben fehérlik.

Ámde a Szerelemnek (és némely makacs férfinak) az a szokása, hogy megáll egy kapunál, és azt bámulja; olyan hosszú stációt tart egy állomáson, mintha soha többé nem jönne erre vonat; leül egy karosszékbe, és folyton sóhajtozik, mint valami mártír, akivel először esett meg a szerencsétlenség. Pedig vándormadár az idő, jönnek-mennek a rossz és jó évek, a hajszál, amelyre felhurkolni akartuk magunkat, kihull a köröm, amelynek karmolásától féltünk, megöregszik a szív, amelynek dobogását holdvilágnál hallgattuk, elcsöndesedik, és a kis cipők, amelyek után úgy bolyongtunk, mint a szél jár a falevelek után, - sarukká válnak idő múltával. De mégis szép volt, mint az üdvösség.

Megtanított éjjel nyitott szemmel álmodni, nappal behunyt szemmel járkálni. Rászoktatott, hogy ne vegyük észre a különbséget a vasárnapi tyúkleves és a száraz kenyér között; felvitt a hegy tetejére, mint az ördög, és elbújtatott a pincébe, ha sírnivalónk volt. Bolonddá tett, hogy a fenyőfa lombjában az ő zöld szoknyáját lássuk, a kendermagos csíz hangjában az ő énekét halljuk, hogy sokáig jó illatot érezzünk a kezünkön, amely az ő kezét fogta. Néha királynői allűrökkel száműzött a környezetéből a könnyelmű némberek társaságába, hogy ott is a fekete hajú és fehér arcú kísérletet keressük; máskor a messziről pirosló ablakú kocsmába küldött vigasztalásért, hogy ott is a borba írjuk ujjunkkal a nevét az asztal lapján. Kikérdezett más nők játékszereiről, játékosságáról, és mi jeleltünk neki, mert semmi titkot sem akartunk előtte megőrizni - talán anyánkat is elárultuk volna, ha rossz szíve ezt tőlünk követeli vala.

De mégis csúnya volt, mint a könny, ha sárrá válik.

Embergyűlölővé tett, hogy ne higgyünk többé a város hangjainak, legfeljebb a szél harsogó zúgásának a falombok között. Gyanakodóvá nevelt, hogy hitszegőnek gondoljuk a baráti kézszorítást, idegen kéjt sejtsünk a feltárt szívvel, csengő odaadással kínált pohárban, zordonná, szilajjá vagy gyilkossá tegye a kedvünket, amelyről azelőtt azt hittük, hogy oly ártatlan, mint az ég mosolya. Hazuggá formált, mert azt kellett elhitetni véle, hogy mindig féllábon állunk, éjjel-nappal a piros kalapra gondolunk, versben horkolunk, és sohasem öklöndözünk. Rabbá tett, akinek börtöne előtt cincogva mennek el a cimborák az élet muzsikájával, és mind messzebbről hangzanak a nóták, amelyeknek a szövegét már nem tudjuk. Holdkórossá tett, hogy a földön nem éreztük már jól magunkat, hanem mindig az ő házának tetejére kívánkoztunk. Szerencsétlenné és bujdosóvá tett. Ó, be sokat is szenvedtünk Értet!

Tehát csak úgy olvassuk a következő történetet, mintha nagyon régen esett volna meg. Sok évvel ezelőtt, amikor a Szerelem még a földön járt, patkókat tördösött, kártyapaklikat tépett, erős volt, mint Robinetti. A Sugár úton minduntalan lehetett találkozni galambszürke frakkos lovászokkal, akik az úrnő paripáját sétáltatták, amíg a hölgy egy vadgesztenyefa alatt a széles cilinderkalapos úr sohasem hallott mondanivalói felett Blaháné legszebb mosolyát próbálgatta, vagy ezüstösen kacagott, mint Pálmay Ilka. Estenden vadludak úsztak el a városerdő felett, a hold vörösen és nagyra nőve bámult Budapestre, ahol még éjnek idején is építették az új, gyönyörű palotákat a város szép hölgyeinek.

Tehát hunyjuk be darab időre a szemünket.

Vendégek, akik a föld alól jönnek

A rejtekút, amely egy budai ház pincéjében végződött, már reggel óta különös, visszhangos, morgó hangokat hallatott. Olykor úgy hangzott a zúgás a sötét folyosóból, mintha valahol egy föld alatti vízesés dolgozna.

A titokteljes, olykor kürtöléshez hasonlatos búgás, mely dél óta már megszakítás nélkül hallatszott a föld alól, mindenki mást zavarba hozott volna, csak Szuhay Benedek urat nem. Szuhay úr, annak a bizonyos budai háznak a gazdája, nemcsak annyiban volt a természettudományok barátja, hogy rendes tagja volt a Társaságnak és előfizetője a Közlönynek, hanem valóban ismerője volt bizonyos tudós dolgoknak. Napok óta figyelte a Duna vízállását azon a vízmérő oszlopon, amely a Lánchíd pesti oldalán volt elhelyezve. Nem restellte a fáradságot, hogy a Rácvárosból legyalogoljon a folyam túlsó oldalára, és személyesen győződjön meg, hogy az Egyetértés című napilap valóban igazat írt, midőn újabb emelkedését jelezte a Dunának. A márciusi árvíz rohamosan köszöntött be ez esztendőben, a Duna mellékfolyói környékéről, az indulatos Inn folyó és a szenvedélyes Vág vidékéről komoly árvizeket jelentett az újság. Osztrák falucskák merültek el a vízben, tót háztetők nagyravágyóan tutajnak képzelték magukat.

A kalendáriumok a nyolcvanas esztendők páratlan évszámát jelezték; farkaskalandos, vonatszakasztó, kemény tél után hirtelen köszöntött be az olvadás; a Duna folyam napjában két tucat fokot is megmászott az ő lázmérőjén, míg végre Károly napját megelőző napon a budai ház pincéje visszhangozni kezdett, és Szuhay uram felnyitotta a vasajtót a rejtekút bejáratán.

A Duna emelkedésével a régi, sok százesztendős alagutat valahol elöntötte az áradás, most már csak az a kérdés, hogy mely ponton talált utat a víz a mélységbe: itt mindjárt Budán, ahol a rejtekút lépcsői negyvenöt fokos, meredek szögben nyúlnak a föld alá, hogy egy nagy, boltozatos üregben végződjenek, amely alkalmatos volt akár száz ember befogadására is, vagy pedig a sashegyi oldalon, ahol ismét meredek lépcsők nyomultak fel a föld alól, és a mostani régi temetőben, egy kápolnaszerűen épített sírboltban végződtek, amely sírboltban egykor a nagy tekintélyű Hédervári-család falaztatta be a halottait?

Az alagút lépcsőin lépések közeledtek...

*

Szuhay Benedek jól ismerte a háza alatt nyíló rejtekutat. Ötven esztendős és agglegényember létére ráért sok olyan dologgal foglalkozni, amely dolgokhoz másnak nem lett volna érkezése. Anyagi gondok sem igen bántották, mert évjáradékából még némi felesleget félre is tudott rakni a budai takarékba. Ez az évjáradék pedig abból állott, hogy Szuhay uramnak bizonyos házrészei voltak odaát Pesten; a Boráros téren majdnem egy egész emelet, a Józsefvárosban egy tűzfal, a nagykörúton tán csak egy világítóudvar jutott Szuhay uramra a családi vagyonból, amely házrészeket ő soha annyira se érdemesített, hogy megnézett volna. Negyedévenként az a rokona, aki vállalta, hogy a házak lakóival és a házmesterekkel veszekedjen, pontosan megjelent a számadásokkal, valamint a Benedek úrra eső jövedelemmel. Szuhay uram ilyen látogatások alkalmával megkérdezte, hogy mi újság odaát Pesten, még mindig olyan nagy bajusza van Ráth Károlynak, a polgármesternek? Vajon micsoda bajuszpedrőt használ?

Itt, Budán az Angyal-patikában csak a Royko-félét árulják.

A dolgai miatt tehát Szuhay úr nagyobb úr volt, mint akár a szomszédja, a kikötőbeli hajóskapitány, akár a másik szomszédja, a nyugalomba vonult közjegyző; de talán nem cserél vele kalapot, a gazdag borkereskedővel, Kriszt Keresztély Máriával sem, aki néhanapján megzörgette a földszintes ház ablakát:

- Szervusz, Psezina! - kiáltotta a borkereskedők örökös jókedvével.

Mire Szuhay Benedek a fogai között morgott:

- Sváb lelkét a vén apádnak!

Amire Kriszt Keresztély Mária még vidámabb lett.

De a borkereskedő se jött mindennap Szuhay ablakára, a tudós férfiú tehát ráért lejárogatni a pincébe, ahol mindig állott a sarokban egy-két hordó borocska, dobozban gyertya és gyújtó, kényelmes asztal, rajta könyv, amely rendszerint régi budai históriákat tárgyalt, és néha órákig elkönyökölt egy-egy lap felett a pincelátogató, ha éppen valami eszébe jutott.

Szuhay uram rendszerint egyféle bort tartott, és némileg büszke volt erre a tulajdonságára, mint ez már bogaras emberek szokása. Némelyik ember arra büszke, hogy már harminc esztendő óta nem volt odaát a hídon Pesten; a másik azt emlegeti, hogy a legforróbb nyárban sem veti le a kötött alsóruhát; a harmadik abban leli hiúságát, hogy születése óta ugyanabban a házban lakik, és anyja, nagyapja módjára ötvenéves korában megcsináltatja a jószagú diófakoporsót, amelyet az ágya alatt tartogat. Szuhay Benedek arra volt büszke, hogy „soha életében” nem ivott más bort, mint gellérthegyi fehér személtet a Kerkápoly-féle szőlőből. Csak a hunyorgató, teli kacagású borkereskedők tudnák megmondani, hogy Szuhay Benedek vélekedésében mennyi volt az igazság? (Némelyek szerint ennek a Kerkápoly-féle szőlőnek már régen híre-hamva sincs a Gellérten.)

Szuhay „odafent” a szobájában sohasem ivott bort.

Még olykori betegségében, amely a legrendesebb életmódú emberhez is belopózkodik (bizonyosan akkor, amikor a gazdasszony szellőztet), belebújt bárányszőrrel bélelt télikabátjába, fejébe nyomta vidrasapkáját, leakasztotta a pincekulcsot az ágy mellől, és szertartásosan a pincébe ballagott. Szinte hallotta, hogyan ugrálnak mögötte a lépcsőfokon azok az apró, vidám törpék, bolondos manók, vakmerő tündérkék, akik a pincekulcs megmozdulására felszabadultak elvarázsolt álmukból, és Szuhay uram avatag papucsait nyomon követték. Ám, ha egészséges volt Szuhay uram, akkor rendszerint megvárta, amíg a közeli vén toronyban a háromórai harangszó megszólalt, amikor az „ebéd íze” még a szájban van. Néha késett a harangozó egy-két percet (amit Szuhay uram nyomban észrevett a faliórán), ilyenkor hangosan dörmögött:

- Csak jöjjön Vízkeresztkor a betyár, majd ellátom a baját!

(A harangozó pontosan beállított Háromkirályok napján, hogy a hagyományos G. M. B. betűket krétával felírja az ajtó szemöldökfájára, de Szuhay uramnak akkor már csillapodott haragja, mert hiszen soha pontosabban nem harangoznak Budán és tán másfelé se, mint Vízkereszt előtt.) A Kerkápoly-féle fehér bor vagy a tudós kíváncsiság okozta tán, hogy Szuhay Benedek pincelátogatásai alkalmával néha-néha leszállott a rejtekútra. Felnyitotta a rejtekajtót, amely a pince oldalában setétlett, rozsdásodott, és apránkint lebátorkodott a nyirkos sötétségbe.

Mi van az ilyen régi rejtekútban, amely százesztendők előtt hallott utoljára emberi lépéseket visszhangzani penészes boltozatai alatt?

Bizony semmi egyéb, mint enyészet, csönd, mint akár a régi sírboltokban, amelyeket a kincsásók bolygatnak. Ilyen régi föld alatti útban megláthatni, hogy nemcsak az emberek és állatok okoznak mindenféle szemetet a föld felett, hanem a föld mélyében maga az idő is szemétté, porrá, hulladékká változtatja a letűnő századokat. Az egykori kőművesek által jól megragasztott kövek hullatják poraikat, mint odafent a halandók halálra ítélt leveleiket. Az odvak penésze, doha, gombája, mintha csak azért lett volna az üregben, hogy elriassza innen azokat, akik a régen elment lábnyomok után akarnának menni. Kik jártak erre valamikor? Bizonyosan olyanok, akiknek jó okuk volt arra, hogy föld alatti úton hagyják el a várost. Talán ellenség állt a kapuk előtt, vagy egyéb veszedelem riadozott az utcán, amikor a régi polgár eltökélte magát a föld alatti utazásra? Égett a háztető, vagy vérengző hadfi garázdálkodott, mikor a polgár pénzesládájával a hóna alatt, kezén vezetve rémült feleségét, apró gyerekét eltökélte magát a föld alatti utazásra?

Vagy talán - mint a második lopózásnál a hordó lyukán át gondolta magában Szuhay uram - szerelmesek, titkon, lopva, vergődő szívvel menekültek el erre, a tágasabb világ felé? Sápadt, gyötrődő, hajukat is a megfelelő imádságok közepette fésülgető, öregasszonyok babonás esti beszélgetéseitől hidegrázós, tömjénfüstös, bojtos, szívgyengeségtől szinte holdkórossá válott polgárlányok ereszkedtek le a lépcsőkön, miközben a kézilámpást kezükkel védelmezték? Vagy tán vérmes, lángoló tekintetű, remegő derekú, szédülő fejű asszonyságok tettek kockára mindent, talán még az életüket is, midőn az unott, nyugodalmas otthonból a veszélyes rejtekútba léptek? Ki tudná, hogy pontos volt-e a szerető? Ki tudná manapság, hogy elég bátorság akadt-e a szívben: visszajönni a meredek lépcsőkön a kaland elmúlásával? Ki mondhatna valamit is e régi-régi dolgokról, amikor a rejtekút lépcsőfokain még világosan látszottak a lépések a hulldogáló porban - azoknak a léptei, akik húsz-harminc esztendő előtt jártak erre?

Szuhay Benedek rendszerint sokáig könyökölt az asztalra, nézett a gyertyába, eregette hüvelykujja megöl a lopót (mint valami alvó lényt, akit akkor ébresztett fel, amikor akart), amidőn föld alatti kirándulásaiból visszatért, és a százesztendős port leveregette kabátjáról. Bár háziúrnak volt beírva neve azokba a kék papirosokba, amelyeket azzal töltenek meg, hogy minden eleven pesti, budai polgárt beírjanak, Szuhay Benedek magányos, gondolkozó életmódja folytán hajlamos volt mindenféle babonaságra, így a költészetre is.

*

A lépések a föld alatti vizek mormolásán át mind közelebb hangzottak a lépcsőfokon, a sötét mélyben feltűnt valami imbolygó világosság, mintha egy eltévedt lámpás keresné az utat felfelé... Szuhay Benedek kezében megmerevedett a szivárványos, régi üveglopó, és észre sem vette, hogy dugaszoló ujja mellett csordogál a drága jó, finom bor. A mélységből egy kézilámpás, majd egy ember vergődött felfelé, Szuhay uramnak átfutamodtak a gondolatain ifjúkori olvasmányai. Talán az ördög jön hozzá látogatóba?

Nyúlánk, szürke kabátos fiatalember lépett át a vasajtó küszöbén - előbb az árnyéka rajzolódott a pince boltozatára, amely az árnyék játékos kedvénél fogva: először egy szarvas alakjához hasonlított. („Mégiscsak igaz a régi hagyomány, hogy a budai rejtekutak a visegrádi erdőkben végződnek” - gondolta magában pontosan Szuhay uram, aki sokszor büszke volt arra is, hogy szabályszerűen, hűvösen tud gondolkozni.)

A váratlan jövevénynek ugyanis ernyős posztósapka volt a fején, amilyent II. József császár óta a kereskedők és alkuszok fején szoktak látni Magyarországon; ez a fejfödő okozta a különös árnyékot a falon. Szürke, lebegő felöltője egy vándorló legényé. Csizmái, ameddig a száruk ért, vizesek, sárosak. Egyébként fekete, élénk tekintete megejtő, két szeme feltűnő bátorsággal, mindenre való elszántsággal világított arcából, amelynek olyan barnás, sápadt színe volt, mint az ópium füstnek.

Mintha valami régi romantikus regényből lépett volna ki szenvedélyes, lobogós hajzatával.

De Szuhay uram megvetette az embereket, s ezért azt gondolta magában, hogy: „Ugyan melyik borbélyműhely előtt láttam kipingálva ezt az arcot?” Esze ágában sem volt megijedni, amikor látta, hogy csak emberrel van dolga! Az üveglopó végét a cserépkancsó felé tartotta, és gyönyörködve nézte, hogyan gyöngyözik, habzik, sustorog a fogságából szabadult bor.

- Minek köszönhetem a szerencsét? - kérdezte fitymáló hangon az idegentől, mint valami vándorszínésztől, aki e szokatlan úton át akarja jutalomjátékára megvágni erszényét.

A szenvedélyes idegen meglepetten nézett Szuhay úr veres boros, egykedvű arcába; miután az a pápaszemét is homlokára tolta, hogy még inkább mutassa közönyét a föld alatti látogató iránt. Az öreg budai polgár oly flegmatikusan fogadta a rejtekútból felbukkanó látogatót, mintha legalábbis minden héten érkeznének vendégei a vasajtókon át.

Az idegen némán, gondolkozva állt, mire Szuhay úr gondosan helyére (a hordó tetejére) tette a sokat próbált borlopót, és közelebb lépett:

- Mi keresnivalója van önnek az én pincémben, az én alagutamban? Tudja meg, hogy könnyen pórul is járhatott volna, ha nem lettem volna lusta a vasajtót bezárni a közeledése előtt? Mi dolga van önnek a föld alatt?

- Én telkeket, földeket keresek Budán - felelt rövid habozás után az idegen. - Ha megegyezünk, az ön rejtekútját is megveszem, mert ez nagyon tetszik nekem.

- Ez mind rendben van - válaszolt száraz, nyugodt hangon Szuhay úr. - De kivel próbált volna vásárt csinálni urasága, ha én véletlenül nem időzök a pincémben?

Az idegen közelebb lépett, és láthatólag elcsípett némi nyugalmat abból a végtelen nyugodalmasságból, amellyel az ő ügyét - Szuhay úr kezelte:

- Most már megvallom önnek, miután nem fogott puskát, sem a policáj után nem kiáltozott, hogy nekem eszem ágában sem volt az ön pincéjébe betörni. Ellenkezőleg: kényszer alatt cselekedtem. Az átkozott Duna, amely elöntötte az alagút egy részét, kényszerített arra, hogy felfelé meneküljek a lépcsőkön, ha nem akartam elpusztulni, mint egy patkány.

- Én is hallottam a víz betörését a föld alatti útba. Azt hiszem, hogy valahol a Gellérthegy lábánál talált utat az áradó Duna, és valamely láthatatlan kürtőn át beomlott az alagútba. Látom, hogy ön alaposan megtapasztalta odalent a vizet. Lépjen közelebb. Itt van az egyetlen poharam. Én majd a lopóból fogok inni.

Így szólt Szuhay úr, és az egyetlen széket a vendég felé fordította. Ő maga a boroshordónak vetette a hátát.

Ám a vendég nem fogadta el a kínált helyet; habozva, fontolgatva nézett Szuhay úr arcába.

- Szeretném az ön vendégszeretetét még kikérni valaki számára, aki odalent maradt a rejtekútban...

Szuhay uram abbahagyta közönyös magaviseletét: