Renée Knight

A titkárnő

GABO

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Renée Knight: The Secretary

First published in Great Britain in 2019 by Doubleday an imprint of Transworld Publisher, Penguin Random House UK

Fordította: Komló Zoltán

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © 2018 by Renée Knight

Hungarian translation © Komló Zoltán, 2020

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2020

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-566-055-1

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Legkedvesebb nővéremnek, Cathynek, szeretettel és köszönettel

„Mert esküdtem: szép vagy; s hogy: fény, üde; Te, éjsötét, te, pokolfekete.”[1]

WILLIAM SHAKESPEARE

1.

A titkárnő a legveszélyesebb illető a teremben. Önkéntelenül is elmosolyodtam, amikor először olvastam ezt a mondatot. Egy olyan régimódi detektívregényben állt; egy kellemes szalonkrimiben, amelynek lapjain holttestek hevernek szanaszét. Lekuporodtam közéjük, és semmitől sem zavartatva elmélyedtem erőszakos végzetük részleteiben, annak biztos tudatában, hogy majd minden jóra fordul, minden szál el lesz varrva, a tettes pedig bíróság elé kerül. Háromszoros hurrá a furfangos rendőrkopónak. A való élet nem ilyen. Mindig vannak elvarratlan szálak, egyenetlenül kirojtosodó szélek, bárhogy is igyekszik az ember tiszta munkát végezni. És az igazságszolgáltatás? Abban én már réges-rég nem hiszek. Az Egy nyugtalan asszonyt már számtalanszor olvastam – azon kevés könyvek egyike, amelyeket a Laurelsbe is magammal vittem, és éjszakánként, ha nem tudok elaludni, ezt a könyvet veszem a kezembe, ez a könyv altat el.

Azon mosolyogtam, hogy elképzeltem a szalonban összegyűlt, jól öltözött hölgyek és urak döbbent arckifejezését, amikor meghallották, hogy a detektív leleplezi a gonosztevőt. A titkárnő, mondta, és odafordulva a besavanyodott vénkisasszonyra mutatott, aki kétségkívül a teremben lévő legkényelmetlenebb széken gubbasztott. Ott ült az események sűrűjében, és meg se nyikkant. Egy csupa szem, csupa fül néma tanú, aki csak a pillanatra várt, hogy lesújthasson. Egyenként tette el láb alól azokat, akik az útjába álltak, akik kihasználták és – ami az áldozatai részéről a legnagyobb ostobaság volt – alábecsülték.

Én csaknem húsz éven át titkárnő voltam, így aztán persze jót mulattam, amikor kiderült, hogy az Egy nyugtalan asszony gonosztevője magamfajta. Azonosultam vele, dacosnak láttam az arcát, amikor visszanézett vádlójára, és szinte hallottam, ahogy neki is hallania kellett, miközben elvezették, amint egy kristálydekanterből kihúzzák a dugót, aztán amikor az ajtó becsukódik mögötte, a felettesei koccintanak egyet az igazságszolgáltatásra. Ismerős nekem ez a hang – a metszett üvegnek ez a csilingelése –, a csin-csin egy zsúfolt munkanap végén. Christine, nem tart velem? És én mindig vele tartottam – soha nem mondtam nemet.

Az Egy nyugtalan asszony fél évszázada jelent meg, de titkárnőnek lenni, úgy látszik, akkoriban sem nagyon volt másmilyen, mint manapság. Az a bizonyos képesség, hogy láthatatlanná tegye magát az ember, nemigen változott. Meghökkentő mennyiségű beszélgetés zajlik le előttünk, mintha mi nem is léteznénk. A néma szemtanú olyan szerep, amelyhez nagyon is hozzászoktam. Figyelni, hallgatni – nyikkanás nélkül, az események sűrűjében –, hűségemet és diszkréciómat egy pillanatig sem vonva kétségbe. Pedig a hűség és a diszkréció két olyan tulajdonság, amelyekért súlyos árat fizettem. A lehető legnagyobb nyilvánosság előtt aláztak meg.

Utálok belegondolni, hogy mi lett volna velem, ha a Laurels nem ment meg. Itt menedékre leltem. Senki sem kényszerített rá, hogy idejöjjek – a saját döntésem volt, habár a körülményeket nem én alakítottam. Mégis haboznék áldozatnak nevezni magam. Mondjuk egyszerűen úgy, hogy adtam magamnak egy kis időt, amíg átgondolom életem következő szakaszát. Negyvenhárom évesen túl fiatal vagyok ahhoz, hogy nyugdíjba menjek.

Itt a Laurelsnél megpróbáltam valamiféle munkaerkölcsöt alkalmazni, és azt a célt tűztem ki magam elé, hogy rendbe teszem a múltat. Korábban az otthonom padlóján szanaszét heverő, újságkivágásokkal degeszre tömött szatyrokkal érkeztem ide. Mindet összeszedtem, és magammal hoztam őket, itt pedig azóta egyenként széthajtogattam a cetliket, kisimítottam a gyűrődéseket, és mindet kronológiai sorrendbe állítottam, hogy beragaszthassam egy fényképgyűjtőbe. Egy gyönyörű, bőrkötéses albumba – amilyet esküvői fényképekhez szoktak használni. Ez alighanem egyfajta foglalkozásterápia – minden egyes elkészült oldal visszaforgatja az órát, és visszavisz engem az időben.

Ki hitte volna, hogy Christine Butcher neve valaha is bekerül az újságokba? Vagy hogy bárki is le akarna fényképezni? És mégis ott vagyok. Az én pillanatom a reflektorfényben, egy rövid időre tavaly, 2012-ben. A legtöbben valószínűleg átlapozták a rám vonatkozó részeket, a szemük végigfutott a szavakon, amíg el nem érkeztek ahhoz, amit a sztori lényegének tartottak. Azóta már el is felejtették a nevemet. Hétköznapi ember vagyok én, csak azért kerültem oda, mert hoztam néhány vitatható döntést – olyan döntéseket, amelyekről azt gyanítom, a helyemben sokan meghozták volna őket.

2.

Amikor meghallottam, hogy az Appleton’s szupermarketlánc központjában fogok dolgozni, nem mondhatnám, hogy nem lettem izgatott. Végtére is nem sűrűn fordul elő, hogy az ember felismeri egy vezérigazgató nevét, vagy meglátja a fényképét az újságban, de Mina Appleton, Lord Appleton lánya, a társaság elnöke a celebpartik rendszeres látogatója és a társasági naplóírók egyik kedvence volt. Saját rovatot is írt, amit élvezettel olvastam. Gyors és egyszerű családi vacsorákhoz adott tippeket, megspékelve az otthonában vendégül látott híres barátok laza felemlegetésével.

Nem mintha arra számítottam volna, hogy magával Mina Appletonnal bármiféle kapcsolatba kerülök. Ideiglenesen vettek föl, ejtőernyősként az egyik titkárnőt jöttem helyettesíteni, aki épp a szabadságát töltötte. Számomra presztízskérdést jelentett gondoskodni róla, hogy a távollévőt ne hiányolják, és nélkülözhetetlenné tettem magam. Nem is akartak elengedni, így aztán már csak idő kérdése volt, hogy mikor fog rám felfigyelni Mina.

Emlékszem az első alkalomra, amikor megszólított. Ebédidő volt, én pedig – szokás szerint – egymagam tartózkodtam az irodában, és tartottam a frontot, amíg a többi titkárnő házon kívül volt. Otthonról mindig hoztam magamnak egy szendvicset, amit az íróasztalomnál fogyasztottam el, hogy pontban ötkor távozhassak. A lányom – Angelica – négyéves volt, és annak idején mindig tettem róla, hogy fürdetésre és lefektetésre hazaérjek.

– Ebédelni ment? – Mina a pénzügyi igazgatót kereste, aki akkoriban Mr Beresford volt. Ronald Beresford.

– Igen – bólintottam, a híresség felbukkanásától egy kissé talán kábán.

Egyenesen bement az igazgató irodájába, és becsukta maga után az ajtót, én meg fölálltam, és lesöpörtem a szoknyámról a morzsát. Ekkor megláttam őt Mr Beresford irodájának ablakán át. A férfi íróasztalfiókjaiban kutakodott – mindenféle papírokat huzigált ki, amíg meg nem találta, amit keresett. Amikor kijött, én már újra a helyemen ültem, és úgy tettem, mint aki nagyon elfoglalt, ő meg, szerintem, meg is feledkezett róla, hogy ott vagyok.

Hallottam, ahogy magában motyog a fénymásolónál, és amikor felnéztem, éppen a gép gombjait böködte frusztráltan. Kibontottam egy köteg papírt, és feltöltöttem vele a tálcát, aztán az üres tintapatront kicserélve életre keltettem a gépet, és csak ekkor fordult oda hozzám, hogy rám nézzen.

– Hány példányt szeretne? – kérdeztem.

– Kettőt – válaszolta, és végignézte, ahogy lemásoltam, összerendeztem, majd összetűztem a dokumentumokat. Az ösztöneim azt súgták, hogy egy sima, barna borítékban szeretné őket elvinni, úgyhogy előkerestem egyet, és belecsúsztattam őket a számára.

– Magát még nem láttam itt, igaz?

– Csak helyettesítő vagyok – mondtam, holott én nem annak láttam magam. Én voltam az osztályon a legmegbízhatóbb, leglelkiismeretesebb titkárnő. – Az eredetiket visszategyem maga helyett? – Rám nézett, és elmosolyodott, és ez valami rendkívüli dolog volt. Nem sokan rendelkeznek ezzel a képességgel, de Minában vastagon megvan. Amikor figyelme fénysugarát egyenesen rád irányítja, attól belülről felragyog az ember. Az biztos, hogy én úgy éreztem magam tőle, mint aki számít, még ha nem is feltétlenül különleges. Abban a pillanatban én számítottam Mina számára.

– Mina. – A kezét nyújtotta. – Mina Appleton.

– Christine Butcher – mondtam. A keze elveszett az enyémben.

– Örvendek, Christine. – Ismét elmosolyodott. – Mr Beresfordnak nem szükséges elmondania, hogy itt jártam. – Egy pillanatig még tovább szorította a kezemet, aztán távozott.

Miután elment, a lemásolt dokumentumokat visszavittem az igazgató irodájába, ahol Mr Beresford mosolygós szeme figyelt engem az íróasztalán álló fényképről, miközben rendet raktam, és eltüntettem Mina nyomait. Sosem fogja megtudni, hogy itt járt; visszamosolyogtam rá, ahogy ott állt a feleségét átkarolva, két kislánya meg a háttérben fogta egymás kezét. Aztán megigazítottam a székét, és visszamentem az ebédemhez.

Két hét múlva felhívott Miss Jenny Haddow – Mina apjának, Lord Appletonnak a személyi asszisztense.

– Mina új titkárnőt keres, és felmerült a maga neve – mondta. És ennyi volt. Mina biztosan érdeklődött felőlem. Csak annyit tudhatott meg, hogy pontos és hatékony vagyok, meg talán azt, hogy férjem van, és egy gyerekem. Válogathatott volna a titkárnők között, de ő hozzám ragaszkodott.

3.

– Üdvözlöm házamban! Lépjen be szabadon és önszántából![2] – Ez itt a Notting Hill Gate volt, nem pedig Erdély, Mina Appleton otthona, és nem Drakula grófé, de ha már akkor tudtam volna azt, amit most tudok, talán nem léptem volna át olyan szabadon a küszöbét.

Amikor azon a szombat délután becsöngettem hozzá, dermesztő hideg napunk volt – tél dereka –, mégis arra emlékszem, hogy melegem lett, ahogy ott álltam az ajtaja előtt. A nem várt jövő miatti izgatottság hevére. Egész más volt, mint ez az izzadás, ami most gyötör – a testemet elárasztották a hormonok, amitől úgy érzem magam, mint akit lassan megmérgeznek. Korai menopauza, azt mondják.

Addig még sosem jártam Notting Hillben, és a felfedezés, hogy London szívében így burjánzik a pompa, számomra igazi revelációt jelentett. Mina háza egy hatszintes, pasztellszínűre festett, közparkra néző házakból épült széles utcában állt – kiváltságos környék, amely csak azok számára hozzáférhető, akiknek kulcsa van hozzá. A háztulajdonosok és a személyzetük számára.

Meglepődtem, amikor Mina nyitott ajtót – legalábbis egy házvezetőnőre számítottam.

– Úgy, ezt hadd vegyem el. – Átnyújtottam neki a kabátomat, és néztem, ahogy lábujjhegyre áll, hogy fölakassza egy fogasra. Addig észre se vettem, hogy milyen alacsony. Munkához magas sarkút viselt, de itt, a saját otthonában cipő nélkül jött-ment nesztelenül. Beljebb kerülve ráeszméltem, hogy a ház még annál is nagyobb, mint gondoltam, és egy pillanatra megálltam, hogy befogadjam a környezetemet – ahogy magamba szívtam az ismeretlen illatokat, pillantásomat az egyik felsőbb emeletről hallatszó furcsa gépzaj vonzotta fölfelé.

– Az egy lift – magyarázta Mina. – Ez a ház valamikor szálloda volt. A gyerekek imádták a liftet, így aztán, úgy döntöttünk, megtartjuk. Épp az imént küldtem föl vele őket. Mehetünk?

Én sosem bíztam abban a liftben. Olyan fajta volt, amilyeneket a kis francia hotelekben találni: csiszolt réz, vörös szőnyeg – flancos, de kiszámíthatatlan –, állítólag ötszemélyes, de egy kicsit már ketten is szorongtak benne.

– Nagyon köszönöm, hogy feláldozta a szombatját, Christine. Tudom, milyen nagy kincs a hétvége.

Ahogy követtem őt, egy nappali nyitott ajtaja mellett haladtunk el – futó pillantásom bársonypárnákra, hatalmas kanapékra, a rostélyon lobogó tűzre esett. Lefelé indultunk a lépcsőn Mina alagsori konyhájába – ezt a helyet később az otthona lelkeként jellemezte. Arra számítottam, hogy félhomályos lesz, de csinált valamit a világítással, amitől varázslatos lett. Eddig csak színházban láttam ilyen bűbájt, mintha a nap valahogy áthatolt volna a téglán. Az asztal fölött valami tejszínű gömb lógott, ami a teliholdat juttatta eszembe. Delejes volt a hatása. Nálunk otthon a konyhában egyetlen fénycső volt. Eszünkbe sem jutott volna bármi mást felszerelni.

Ez annyira Minára vallott, hogy a saját otthonában folytassa le az interjúmat, nem pedig a hivatalos irodai keretek között. Ő így szereti intézni az üzleti ügyeket – lekerekítve az éleket, hogy a kereskedelmi tranzakciók otthonosnak és meghittnek tűnjenek.

– Kérem, Christine, üljön le. – Az asztal mellett bepréselődtem egy padba, amely a helyiség közepe felé nézett, és figyeltem, ahogy kezét egy vászonkendőbe bugyolálva kivesz egy tepsit az Agából. Aranyló teasütemények csúsztak záporozva egy tányérra. Ha most behunyom a szemem, még mindig érzem az illatukat. Semmiből sem áll felidézni, milyen érzés volt ott lenni akkor, első alkalommal. Mina próbálkozását, hogy szerénynek mutatkozzon, az igyekezetét, hogy engem ellazítson. Sikerült neki elérnie, hogy egy huszonöt éves fiatal nő – aki olyan bátortalan volt, és úgy félt attól, hogy csalódást okoz, és akinek az önéletrajza a gyakorlatlanságáról árulkodott – otthon érezze magát.

– Mit hozhatok, Christine? Teát, kávét? – Tetszett, ahogy folyton kimondta a nevemet. Kérem, Christine. Köszönöm, Christine.

– Kávét kérek.

A szemközti ablakon át egy belső udvarra láttam, ahová a napfény egy olyan hatalmas fán keresztül szűrődött be, amely az egész kis odakinti teret szinte állandó homályban tartotta. Kései virágzású liliomfa volt. Ennek citromillatúak a virágai, és ha valamelyik lehullik, az ember ráfektetheti egy csészealjnyi vízre, és az illata egy hétig is kitart, még jóval azután is, hogy a szirmai megbarnulnak és elhervadnak.

Mina odajött hozzám az asztalhoz, és már munkához is láttunk, noha én kísértést éreztem rá, hogy másnak higgyem.

– Mennyi idős a lánya, Christine? Kislánya van, igaz?

– Igen, Angelica. Négyéves.

– Angelica. Bájos név. Szokatlan.

Olyan közel ültünk egymáshoz, hogy láttam a szeplőket az orrán, a halvány kékséget a szeme alatt. Nem viselt sminket. Szép bőr, tökéletes fehér fogak. A haja szabadon – erős, természetes fürtjei kígyókként tekeregtek a vállán. Híres a hajáról, és még ma is ámulatba ejt, hogy látszólag milyen kevés gondoskodást igényel. Az évek során minden egyéb némi segítségre szorult, csak a haja nem. Az továbbra is párját ritkítja.

– Tejet? Cukrot?

– Tejet kérek. Cukrot nem. Köszönöm.

Kitöltötte a kávét, és letett elém egy csészét.

– Elnézést – mondta egy ásítást elnyomva. – Kora reggel odakint jártam Barnetben, az egyik áruházat látogattam meg. Egy új elrendezéssel próbálkozom… új színekkel. Azt akarom, hogy olyan érzés legyen, mint ez – és fölemelte a kávésbögréjét, egy kék és krémszínű cornwalli edényt. Azonnal megértettem, hogy mire hajt, valami otthonos nosztalgiára. – Azért mondom azt, hogy akarom, mert az apámat nem annyira érdekli, hogy milyen érzést keltenek a dolgok… ő boldogan hagyna mindent úgy, ahogy van, csakhogy a cégnek változnia kell, ha a vásárlói bázisunkra akarunk építeni. – A könyökével felém tolta a teasüteményes tányért. – Kérem, szolgálja ki magát, Christine. – Elvett egyet, és a kezében tartogatta, de amíg én ott voltam, egész idő alatt egy falatot sem evett. Én majd éhen haltam, hiszen reggeli nélkül rohantam el hazulról, és el is vettem egy másik süteményt. – Hogy őszinte legyek, eléggé csalódott voltam, úgyhogy muszáj lesz újragondolnunk az elképzelést. Azt az egyet tudnia kell rólam, Christine, hogy csak akkor vagyok biztos benne, hogy valami helyénvaló, ha a saját szememmel látom. Ha pedig nem helyénvaló, akkor változtatok rajta. – Az meg sem fordult a fejemben, hogy ezt emberi lényekre is érti. – Nekem az nem számít, hogy hányszor kell valamit újracsinálni. Tudom, hogy ez mindenkit megőrjíthet. – Megvonta a vállát. Tényleg nem érdekelte, és még most sem érdekli, ha mindenkit megőrjít. Ezt valamikor csodáltam benne – azt a képességét, hogy egyszerűen ne törődjön vele. Én olyan vagyok, aki nagyon is törődik vele, és minden tőle telhetőt megtesz, nehogy másokat felingereljen, csak hát az ellentétek vonzzák egymást. Ebben az értelemben tökéletesen illettünk egymáshoz.

– Az apám ezt kudarcnak látja. A nők miért nem tudják soha elhatározni magukat? – Felnevetett, szeretettel, ahogy csak egy leánygyermek tudja kinevetni idősödő apját a régimódi nézeteivel együtt, és emlékszem, az idő tájt úgy véltem, hogy ő és Lord Appleton szoros kapcsolatban áll egymással. Persze nekem úgy tűnt, ahogy ott ültem őt nézve – azokat a tiszta szemeket, a legfakókékebb fehérjüket –, hogy mindaz, amit ő akar, az üzletnek is a legjobb. – Én csak szeretem rendbe tenni a dolgokat, ez minden. Szóval. Meséljen egy kicsit magáról, Christine. Mióta helyettesít az Appletonnál?

– Fél éve.

– Te jó ég. Maga aztán jól ismerhet minket. És hol dolgozott még?

Átcsúsztattam az asztalon az önéletrajzomat, ő pedig rápillantott, de ennél több nem történt. Talán a tapasztalatlanságom vonzotta. Úgy lehetett engem kikupálni, hogy megfeleljek az igényeinek. Akkoriban még nem fogtam fel ésszel, hogy milyen telhetetlen az étvágya, és hogy milyen sokat fog elvárni tőlem.

– A férje mivel foglalkozik? Elnézést, ugye nem bánja, hogy ilyesmit kérdezek? Természetesen semmi közöm hozzá.

– Nem bánom. – Mint ahogy nem is bántam. – Konyhákat készít, rendelésre. Bútorokat… asztalokat, konyhaszekrényeket… – Már akkor is azon kaptam magam, hogy azt mondom, amit szerintem ő hallani szeretne. A férjem valójában előregyártott konyhákat szerelt be.

– Akkor ő egy szakiparos. Ez csodálatra méltó. Hogy hívják? – A kezében tartott teasüteménnyel játszadozott.

– Mike-nak.

– Mike – ismételte. – És a szülei? Engem jobban érdekel az, hogy kicsoda maga, Christine, mint az, hogy eddig mit csinált. Ugye nem baj?

– Egyáltalán nem. Az apám egy termobögréket gyártó cégnél dolgozott… tudja, teához meg kávéhoz valókat. Bögréket, nem pedig termoszokat… – Mina elmosolyodott a különbségtételen, én pedig zavaromban felmondtam magamban apu mantráját: Bögrék, és nem flaskák, Christine. A termobögrék üzleti környezetbe illenek, piknikre, teázáshoz nem valók. – Már nyugdíjba ment.

– És az édesanyja?

– Ő nyolcéves koromban meghalt.

– Nagyon sajnálom. Ilyen fiatalon elveszíteni egy anyát.

Vettem még egy kekszet. Anyu halála után egykettőre felnőttem, miután kiskoromtól fogva azt tanultam, hogy ne helyezzem magam mások elé.

– Testvérek?

– Nincsenek.

– Akkor olyan, mint én, egyke. – Nagyon keményen dolgozott azon, hogy feloldódjak. Hogy úgy tűnjék, mintha lenne valami közös nevezőnk. – Szerintem megvan neki a maga előnye is, hátránya is, nem igaz?

Egyetértően bólintottam, de én mindig arra vágytam, hogy legyen egy bátyám, vagy egy nővérem.

– A gyerek nem okoz problémát, Angelica óvodába jár…

Mina fölemelte a kezét.

– Christine. A maga gyerekéhez nekem semmi közöm. Álmomban sem jutna eszembe kérdezősködni róla. És most én jövök – mondta. – Apám, mint tudja, nagyon is életben van. Ahogy anyám is. – Vártam, hogy mondjon még valamit, de nem folytatta. Lady Appleton évekig talány maradt a számomra, pedig megpróbáltam kitölteni a hézagokat, elképzelni, hogy milyen is lehet. Sajnos, a képzelőerőm korlátozott.

– Három gyermekem van. Két ikerfiú, Henry és Sam, meg egy lány, Lottie. A férjem a Cityben dolgozik, de… – Az ajkába harapva elhallgatott. Később megtanultam, hogy ezt olyankor csinálja, amikor bizalmasan készül közölni valamit. – Szeretnék magához őszinte lenni, Christine, és ezt most kettőnk közt mondom. Még a gyerekeknek se mondtam el, de szét fogunk költözni. Elválunk. Remélem, nem lesz zűrös, és jól fog viselkedni, de ha a kezemet a szívemre teszem, nem mondhatom azt, hogy így lesz. A férjem nem a legegyszerűbb eset. – Hát így álltunk, megvolt az első közös titkunk. Az évek során még rengeteg lett belőlük.

– Azt hiszem, úgy tisztességes, hogy ezt elmondjam magának, mert ha érdekli ez az állás, akkor tudnia kell, hogy nálam a privát élet és a munka közti határvonal cseppfolyós. Maga a magánéletemnek egy nehéz periódusában szegődik mellém, és részben emiatt is remélem, hogy igent fog mondani. Szükségem van saját asszisztensre. Azon kívül, hogy az Appleton’s vezérigazgatója vagyok, számos egyéb kötelezettségem is van, és támaszra lesz szükségem ahhoz, hogy gondoskodni tudjak róla, a gyerekek élete a lehető legkevésbé szenvedjen törést. Én ezt holisztikus szerepnek fogom fel.

– Anyuci?

Mina kislánya, Lottie állt az ajtóban. Egy édes, félénk teremtés, aki arra vár, hogy beinvitálják.

– Gyere be, szívem – mondta a kezét nyújtva Mina, mire Lottie odairamodott, és az anyja ölébe telepedett.

– Ő itt Christine, drágám. Azt remélem, rá tudom venni, hogy jöjjön, és dolgozzon velem.

– Szia – mondta Lottie, és tekintetét a szemembe mélyesztette, hogy felmérje, barát vagyok-e, vagy ellenség.

– Szia, Lottie – feleltem mosolyogva. Barát, igyekeztem kommunikálni. Mina elvett egy almát a tálból, és egy gyönyörű gyümölcskéssel elkezdte hámozni. Rengeteg szép holmija van, de ez az egyik kedvence. Viktória korabeli – gyöngyház nyelű –, és borotvaéles. Néztem, ahogy a héj lekunkorodik az almáról, aztán ahogy Lottie elmajszolja az anyjától kapott szeleteket.

– Mint talán tudja, Christine, eddig apámmal osztoztam a titkárnőjén, Jenny Haddow-n, de ő nemsokára nyugdíjba megy, és világossá vált a számomra, hogy esze ágában sincs az én munkaterheimet is a vállára venni. Épp elég neki apa dolgaival lépést tartani, pedig azok időközben jelentősen megfogyatkoztak. Kezd visszahúzódni a háttérbe… pár éven belül nyugdíjba vonul. Addig mindkettőnk számára kellene dolgoznia, de utána… nos, csak az enyém lesz. Kell valaki mellém, amíg továbblépek a céggel. Egy fiatal. – Felállt, Lottie-t felkapta a csípőjére, és az Agához ment, hogy készítsen még egy kis kávét. – Ismeri az Appleton’st?

– Egy kicsit.

– Akkor hadd világosítsam fel. A szakma változik, nekünk pedig lépést kell tartanunk. Itt nem csupán arról van szó, hogy eladjuk az ennivalót, ez politika is. Táplálék, étrend, egészség. Nekem erről határozott véleményem van. Az Appleton’s arról híres, hogy tisztességesen bánik a beszállítóival, és én erre akarok építeni. Ez tesz minket egyedülállóvá. Pillanatnyilag nem kovácsolunk belőle tőkét. Az Appleton’s lelkiismeretes szupermarket… mi gondoskodunk a farmerekről, gondosodunk a földről. Meggyőződésem, hogy üzletileg anélkül is növekedni tudunk, hogy ezt az identitást veszélyeztetnénk. Az élelmiszer lényegi eleme annak, amilyennek nemzetként látjuk önmagunkat. Amit magunkra fordítunk, és amit másoknak kínálunk. – Gyanakodnom kellett volna, amiért mindezt egy olyan nő szájából hallom, aki mintha nem is enne, de el voltam ragadtatva, és ez a kép azóta is velem van. Mina, ahogy gyerekkel a csípőjén az Aga mellett előadja az Appleton’s szándéknyilatkozatát. A házitündérkedés tud lenni a legelbűvölőbb álca.

Letette Lottie-t, visszajött az asztalhoz, és felém hajolt.

– Christine, szerintem mi ketten jól ki fogunk jönni egymással. Remélem, megfontolja a dolgot.

– Igen, persze.

– És bárhogy is dönt, kész öröm volt rendesen megismerkedni magával. Tessék… a többit vigye magával, Angelica talán örülni fog neki. – Néztem, ahogy a maradék teasüteményt becsomagolja – egy darab rafiával összekötött barna csomagolópapírba.

– Köszönöm – mondtam.

Emlékszem, megkönnyebbülten tartottam hazafelé, megnyílt előttem a jövő. Úgy gondoltam, nagyon világosan látom.

Amikor néhány nap múlva megjött a levél a hivatalos ajánlattal, figyeltem, ahogy Mike áttekinti a magán-egészségbiztosítási meg utazási költségeket, miközben a tekintete ide-oda cikázik a mondatok fölött. Amikor a pillantása a fizetéshez ért, összeszűkült a szeme, vörhenyes szempillái úgy rezegtek, mint valami csápok. Aztán rám nézett, és elmosolyodott. Nem volt miről tárgyalni. Visszaadta a levelet, én pedig újra megnéztem. A HR- osztálytól jött, de Mina egy megjegyzést írt az aljára: Nagyon remélem, hogy igent mond. A legjobbakat: M. A magam részéről a döntésnek nem sok köze volt a fizuhoz, és csak most üt szöget a fejembe, hogy amikor Mike megkérte a kezemet, azon el kellett gondolkodnom, amikor viszont Mina tett nekem ajánlatot, azt azonnal elfogadtam.

4.

– Személyi asszisztensként tudnia kell, hogy mi mozgatja a főnökét. Mi hozza lázba? Mik az érdekei? El fogják magától várni, hogy ezeket mind tudja anélkül, hogy el kellene mondaniuk magának. A teljes lojalitást is el fogják várni, de azt hiszem, ezzel maga már tisztában van.

Jó magaviseletű, szorgalmas tanuló, így jellemeztek a tanáraim az iskolában, és Jenny Haddow gyámkodása alatt sem volt ez másképp. Minden idegszálammal rá figyeltem, ellenálltam a kísértésnek, hogy körülnézzek az irodában, amely, miután ő nyugdíjba megy, az enyém lesz. Mint kiderült, ez hamarabb bekövetkezett, mint ahogy számítottam rá. Mina már alig várta, hogy mozgásba hozza a dolgokat, és úgy képzelem, közölte Jennyvel, milyen nagyra értékeli a hűségét és a kemény munkáját, és gondoskodott róla, hogy takaros nyugdíjcsomagban részesüljön. Jenny Haddow a régi iskola híve volt – sosem szült gyereket, sosem ment férjhez, életéből harminc évet szentelt arra, hogy Lord Appleton titkárnője legyen. Ezt a rekordot még én sem tudom megdönteni.

Együtt kávéztunk, az íróasztala két oldalánál ülve, ő még mindig a vezetőülésben. Az ajtó csukva volt, az íróasztalon kettőnk között egy tálca, megrakva csontporcelán csészékkel és csészealjakkal, hozzájuk illő tejkiöntővel és cukortartóval, ezüstcsipesszel és -kanalakkal, amelyek nyelébe egy A betűt gravíroztak. Azt már tudtam, hogy Mina jobban szeret bögréből kávézni, és alig várja, hogy ezeket az úri huncutságokat kihajítsa.

Egy szavam sem lehet Jenny Haddow oktatói munkája ellen. Kedves és udvarias volt, de talán egy kissé hűvös. Olyasmi ez, amit befolyásos emberek személyi asszisztenseinél tapasztaltam, márpedig az évek során sokukat megismertem. Van bennük valami tartózkodó. Mondhatnám, bennünk. Eléggé barátságosak vagyunk mi, de elismerem, meglehetősen fagyosak is tudunk lenni. Olyanok vagyunk, akár a kémek – minél tovább szolgálunk, annál több titkot őrzünk, és annál nagyobb szükség van a diszkréciónkra.

Emlékszem egy beszélgetésre, amit egyszer a kormány egyik miniszterének a személyi asszisztensével folytattam. A miniszternek rendkívül sajátságos szexuális étvágya volt, bár az asszisztense biztosított afelől, hogy őt közvetlenül sohasem keverték bele – maguk a tevékenységek az irodán kívül zajlottak –, de beletörődött, hogy a munkájához az is hozzátartozik, hogy megtegye a szükséges előkészületeket, és hogy kitakarítson a férfi után. Azért bízta rám a titkot, mert tudta, hogy – akárcsak ő – én is tartom a számat.

– Ez hozzátartozik a dologhoz, nem igaz? – mondta. – Egy jó személyi asszisztens feltétel nélküli hűséget tanúsít, akik pedig erre nem képesek, azokat kiseprűzik. Ha én valaha is odébbállok, hogy valaki másnak dolgozzam, magammal viszem a titkait. Nem fogom elmondani az új munkaadómnak. Nem tudom. Ha megtenném, odalenne az értékem, márpedig nekem az az értékem, hogy olyasvalaki vagyok, akire bármit rá lehet bízni. – Ezt azóta sem felejtettem el.

Miközben Jenny a kávéját kavargatta, észrevettem, hogy a blézere hajtókáján lévő aprócska csillogó kitűző átvette a haja ezüstszínét.

– Mindent el tudok mondani magának, amit Lord Appleton rokon- és ellenszenveiről tudnia kell, Minával kapcsolatban viszont kevesebb a tapasztalatom. Ezeket magának kell majd megtanulnia. De azért egy idevágó tanácsot tudok adni. Bármilyen közelállónak érzi is magát hozzá, bármennyire is a bizalmába fogadja magát, nem szabad elfelejtenie, hogy maga nem a barátnője. Ostobaság lenne másképp gondolni, és ha sikerre akarja vinni a kapcsolatot, életbevágó, hogy ezt el ne feledje. Úgy megőrizheti a méltóságát. Ez fontos. Ha van magában méltóság, tisztelni fogja magát. Tisztelnie kell magát, szükség van a kölcsönös tiszteletre. De maga nem a barátnője, és ő sem a magáé. Ezt sose felejtse el.

Úgy vélem, a szívéből beszélt, ám miután később Minától megtudtam, milyen kapcsolat fűzte valójában Jennyt Lord Appletonhoz, nem tudtam komolyan venni a tanácsát. Most már azt kívánom, bárcsak komolyan vettem volna. Rengeteg fájdalomtól kímélhetett volna meg. Pedig Mina és én sohasem voltunk barátnők abban az értelemben, ahogyan a legtöbben értik a dolgot. Közel álltunk egymáshoz, igen, de nem voltunk barátnők. A mi kapcsolatunk annál megalapozottabb. Én személy szerint úgy vélem, hogy túlértékelik a barátságot. Én azt eddig nem találtam különösebben létszükségletnek, és amilyen zsúfolt életem volt, egyszerűen nem is jutott rá időm.

– A maga feladata gondoskodni róla, hogy mindkettejük élete zökkenőmentes legyen, és így mindketten képesek legyenek a legjobb képességeik szerint teljesíteni. Még mindig Lord Appleton a cég elnöke, tehát elsősorban róla kell gondoskodnia. Remélem, a gondjaira bízhatom, Christine. Kapni fog egy lányt segítségül. Egyelőre csak próbaidőre, de az legyen az egyik legfőbb gondja, hogy találjon egy állandó, megbízható titkárnőt, aki a segítségére lehet. Egy másodhegedűst.

Elmosolyodtam, és megköszöntem neki, de Minával mi már megbeszéltük, hogy mi lesz a felállás, miután átvettem az irányítást. Én Minának fogok dolgozni, a próbaidős pedig majd gondoskodik Lord A.-ről.

Mina felvetette, hogy búcsúvacsorát ad Jennynek, de ő hallani sem akart róla.

– Én jobb szeretnék az irodában inni egyet, köszönöm.

És így is tettünk. Egy gyors ital az utolsó napján. Lord Appleton megpróbált pár szót mondani, de elérzékenyült, és Minának kellett közbelépnie. Jenny is mondott valamit, de rövidre fogta, és nem sokkal utána távozott. Aztán a többiek is elszállingóztak. Másnap reggel a női mosdóban véletlenül valami olyasmiről hallottam fecsegni, ami gondolkodóba ejtett, hogy vajon ezek mind átmentek-e valami másik helyre, de aztán sohasem jártam utána a dolognak.

– Mellesleg az apámnak és Jennynek éveken át viszonya volt egymással. Ezért volt egy kicsit olyan csapongó az apám beszéde. Elveszett lesz nélküle. – Az új irodámban voltunk, egy üveg pezsgőt végeztünk ki Jenny bulija után. – Jaj, Christine, ne nézzen már olyan döbbenten! Anyám évek óta tudott róla… és különben is külföldön él, úgyhogy igazán nem téma a dolog. Tudod, nem lepődnék meg, ha az apám beköltöztetné Jennyt a Fincham Hallba, most, hogy már nem „kollégák”. Szerintem jót tenne neki. Aggódom érte, amiért egymagában lakik ott. Túlságosan nagy. És észrevette, hogy milyen feledékeny? – Hozzám hajolt. – Jaj, ugyan már, biztos észrevette – erősködött, és az üvegből a poharamba töltötte a maradékot. – Az utolsó igazgatósági ülésen falaznom kellett neki. Meglep, hogy nem vette észre. Annyi időt tölt házon kívül a beszállítók szükségtelen látogatásával, hogy megfeledkezett arról a telekről, amelyet egy új áruház számára vásároltunk északnyugaton.

– Kínos lehet magának – mondtam a poharamat a kezembe fogva.

– Az bizony. Örülök, hogy megérti. – Poharát az enyémhez érintette. – Nagyon mozgalmas időszak előtt állunk, Christine. Igyunk a jövőre.

5.

Ma jó napom van. Nem émelygek, és a pulzusom is egyenletes. Nyugodtnak érzem magam, ahogy itt ülök, és kinézek a parkra. Süt a nap, de én megelégszem azzal, hogy idebent vagyok, és az ablakon át érzem a melegét. Megelégszem vele, hogy idejön hozzám. Fikarcnyi kísértést sem érzek, hogy kimenjek. Vannak napok, amikor be vagyok sózva, újra ki akarok lépni a világba. Nem vagyok a Laurels foglya, de elfogadom, hogy még nem készültem fel rá, hogy kikerüljek a falai közül.

Lenézek a kezemben tartott újságkivágásra. Ez az első fénykép rólam, amely újságban megjelent. Ekkor még nem neveztek meg. A képaláírás így szól: Mina Appleton és az apja, Lord John Appleton. Én a háttérben állok, egy szemcsés árnyék, aki szinte ott sincs. Épphogy csak ki tudok venni egy pohár pezsgőt a kezemben. A szélein körbevágom a képet, megnyugtatóan biztos a kezem. Igen, ez egy jó nap. Megfordítom a kivágást, és végighúzom rajta a ragasztóstiftet, aztán az albumom lapjának közepére helyezem, és leszorítom. A Daily Telegraph, 1998. március 3., kedd. Akkor már három éve dolgoztam Minánál, és azt gondoltam magamról, hogy jól beleszoktam a munkába, a fényképen mégis egy félénk teremtésnek látszom. Petrezselymet áruló naivának.

Emlékszem, a képet megmutattam Angelicának: Nézd csak, itt van anyu, mondtam, ő pedig megtartotta a fotót. Azt is kivágta, és beragasztotta az albumába. Anyu egy partin, írta mellé rózsaszín filccel, habár bajosan lehetett rám ismeri – az arcom alig volt több egy maszatnál. Mina és az apja egymásba karol, a lány felmosolyog a férfire, és ha az ember nem tudná, amit tud, azt hihetné, hogy még mindig tiszteli őt. Szegény ember. Mit sem tudott arról, hogy még abban az évben kiteszik a szűrét a vállalattól.

Ez óhatatlan volt. Minának támadt egy víziója az Appleton’sról, az apja pedig az útjában állt. Éreztem egyre növekvő frusztrációját, és az ő szemével láttam az apját. Egy kerékkötő volt. Ellenezte a lánya változásra irányuló elképzeléseit, engem pedig lenyűgözött az az energia, amit Mina abba fektetett, hogy az ötleteit megpróbálja áterőltetni. Piacvezetőt akart csinálni az Appleton’sból. Olyan nagy bűn az? Dehogy. Akkoriban csak azt nem fogtam föl, hogy mindannyiunknak milyen árat kell majd fizetnie Mina ambíciójáért.

Emlékszem, egyszer úgy érkezett vissza az irodába, miután az apjával együtt az egész napot a beszállítók végiglátogatásával töltötte házon kívül – az apja ezúttal ragaszkodott hozzá, hogy vele tartson –, hogy az irodám előtt elhaladtában már a léptei ritmusából tudtam, nem valami jól ment a dolog. Még ahogy azokon a pöttömnyi lábain az irodai szőnyegcsempén végigtrappolt, úgy is megéreztem rajta, hogy dúl-fúl. Adtam neki egy percet, aztán bekopogtam, és beléptem az irodájába. A kabátját már a kanapéra hajította, és most éppen fel-alá járkált az ablak előtt.

– Hozhatok önnek valamit? – kérdeztem, tudván tudva, hogy egy whiskyt fog kérni. Hat óra elmúlt. Ha nem járt volna ilyen későre, kávét vagy teát hoztam volna. Dél előtt kávét, utána teát.

– Egy italt kérek, Christine – felelte. Miközben egy pohárba jeget dobtam, és kitöltöttem a whiskyt, ő így füstölgött:

– Tudja, az egyikük konkrétan lekislányozott. A kislánya az apjára ütött, mondta az apámnak. Azt hiszem, bóknak szánta. Nekem meg ott kellett állnom mosolyogva, mint aki annak is veszi. Egész álló nap a földeken vonszolódtam, nyafogó férfiakat hallgattam, akik mindent az időjárásra fogtak, azon rinyáltak, hogy milyen nehéz így nekik, hogy ennyire kiszámíthatatlan… bla-bla-bla. – Odaadtam neki a poharat, ő pedig belekortyintott. – Köszönöm. Nekem meg úgy kell tennem, mint aki együttérez velük. A megfelelő hangokat kell kiadnom, hogy kimutassam, megértem, mennyire nehéz nekik. Aztán meg az apám a kocsiban egész úton hazafelé kiselőadást tart nekem a kereskedőként viselt felelősségünkről. Mi a kereskedelemhez tartozunk, Mina, nem az üzleti élethez. A mi országunk ezektől a farmerektől függ. Az élelmiszerek eladójaként nekünk az a kötelességünk, hogy támogassuk a földeken gürcölő embereket. Csakhogy én igenis az üzleti élethez tartozom, Christine. Az Appleton’s igenis üzlet. Én azt akarom, hogy versenyre keljünk a nagypályásokkal, ne az erkölcsi végeken molyoljunk.

– Rátöltsek? – kérdeztem. – Ha tehetek magáért valamit... – tettem hozzá, miközben újratöltöttem a poharát.

– Hát, ha el tudná érni, hogy az apám kevesebbet lábatlankodjon, az fantasztikus lenne, de gyanítom, hogy ez még a maga képességeit is meghaladja, Christine. – Szarkazmusának éle nem volt bántó – elfáradt, hosszú nap állt mögötte, és gyanítottam, hogy leesett a vércukorszintje. Kihívásként fogtam fel a szavait. Egyáltalán nem haladta meg a képességeimet. Egyszerűen csak azon múlott, hogy ismét az ellenőrzésem alá kellett vonnom Lord Appleton határidőnaplóját.

Én vettem föl a kisegítőt, aki gondoskodott róla, és az is nekem állt jogomban, hogy felmondjak neki.

– Állandóra szeretnék valakit találni önnek, Lord Appleton – mondtam neki. – Addig is, hadd gondoskodjam önről én.

– Nos, ha biztos benne, hogy Minát is és engem is el tud vállalni, akkor igen, miért is ne? Tudom, hogy Jenny ezt egy kissé kihívásnak találta, de van benne ráció, Christine. És maga talán segíthetne megolajozni a kerekeket köztem és a lányom között. Értem én, hogy Mina sietne átvenni a stafétabotot, de én nem érzem úgy, hogy felkészült rá.

– Hát persze – mondtam, és ő megbízott bennem.

Nem sokkal ezután történt, hogy egyre-másra elkésett a megbeszélésekről. Eleinte csak úgy tíz percekkel, de aztán két kulcsfontosságú szavazást is elmulasztott az igazgatótanácsban, és az embereknek már kezdett feltűnni. Természetesen mindig akadt valami mentsége. Rossz időpont volt bejegyezve a naptárába, vagy rossz helyszínt adtak meg neki. Egyszer fél órán át egymagában üldögélt a negyedik emeleti ülésteremben, miközben az ötödiken az igazgatók nélküle intézték az ügyeket. Berágott, és elkezdett rám mutogatni. Az olyan férfit senki sem tiszteli, aki a szerszámait okolja, én pedig megőriztem sztoikus türelmemet. Jenny nélkül elveszett ember, mondtam, amikor az egyik ügyvezető félrevont. Amióta ő nyugdíjba ment, rá sem lehet ismerni. Úgy tudtam bebizonyítani, hogy nem én vagyok a hibás, hogy a határidőnaplóban megmutattam a helyes dátumokat és időpontokat. Ártatlanságom bizonyítékait, és Lord A. szomorú hanyatlásának bizonyságát. Az évek során tökélyre fejlesztettem a határidőnaplókkal való csiki-csukizást.

Súlyos teherként szárad a lelkemen a tudat, hogy hozzájárultam Lord Appleton távozásához. Meglehet, az igazgatótanácsban nem rendelkeztem szavazattal, de a magam szerepét eljátszottam. A vég akkor következett el, amikor az Appleton’s elnökeként meghívták a déli hírekbe, hogy a társaság éves jelentéséről beszéljen. Biztosra veszem, nem egyedül én gondoltam úgy, hogy Minát kellett volna meghívni. Sokkal jobban illett a tévébe, mint az apja. Az előző héten szerepelt először a Kérdések órájában – az utolsó pillanatban szóltak neki. Gondolom, a másik női vendég valamiért kiesett. Mina ékszerként ragyogott az ősz hajú, öltönyös férfiak között, a közönség pedig, az én megítélésem szerint, hangosabban tapsolt neki – valahányszor megszólalt, kitört a tapsvihar. Nem tudtak betelni vele.

– Gondoskodjon róla, hogy Lord A. időben átnézze ezeket, Christine. – Ismertem a pénzügyi igazgatót, még helyettesítő koromból, és mosolyogva vettem át tőle a dossziét. – Bárcsak ott tarthattam volna magát az osztályunkon – mondta. – Azt mondják, az ember addig nem is tudja, mi van a birtokában, amíg meg nem fosztatik tőle. Mondja meg Lord A.-nek, hogy kiáltson, ha valami kérdése van, itt leszek egész délelőtt.

– Ne aggódjon, Ron, gondoskodom róla, hogy átnézze a számokat.

A dossziét bevittem Lord Appleton irodájába, és otthagytam neki, hogy átolvassa, mielőtt elviszik a stúdióba. Mina épphogy csak elkerülte őt.

– A fenébe. El akartam kapni – mondta egy másik dossziéval hadonászva. – A rossz számokat vitte el. – A dossziét lecsapta az íróasztalomra. – Utána tudna menni, Christine? Mondja meg neki, hogy összecserélték őket, és ezeket épp most kaptuk Rontól. Amilyen gyorsan csak tud. – Úgy is tettem, pedig tudtam, hogy ha Mr Beresford hibát vétett volna, akkor azt ő maga hozta volna helyre azon nyomban. Mégis habozás nélkül beugrottam egy taxiba, hogy a tévéstúdióhoz vitessem magam, ahol egészen a sminkszobáig kísértek. Lord Appleton egy széken ült, és egy előkét viselt, mint valami dedós, akit épp megetetni készülnek.

– Christine?

– A rossz számokat kapta meg, Lord Appleton. Ezeket épp most kaptuk Rontól. – Izgatott voltam, ahogy átnyújtottam a dossziét, ő azonban nyugodt maradt.

– Ne aggódjon, drágám. Minden rendben lesz. Már számtalanszor csináltam ilyet. – Amikor megfordultam, hogy távozzak, megállított. – Látott már élő tévéműsort, Christine?

– Nem.

– Nos, miért nem marad itt, hogy megnézze? Ugye, nem muszáj visszarohannia?

Ott voltam hát, a stúdióban, hogy tanúja legyek a megaláztatásának, ahogy a műsorvezető rajtakapta őt a számokon. Egyszerűen nem stimmelt az összeg. Lord Appleton csak bukdácsolt tovább, megpróbálta korrigálni magát, ami úgy jött át, mintha védekezne. Néztem, ahogy egyre inkább pánikba esett. Egy ponton kétségbeesetten körülnézett, talán azt remélve, hogy én majd odarohanok, és megmentem őt. Nem mozdultam – megbabonázott a szemem előtt kibontakozó katasztrófa. Minél jobban belezavarodott, annál inkább megemelte a hangját, mintha attól némi tekintélyre tenne szert. Ehelyett csak hab lett a látványosság tortáján.

Én előbb hagytam el a stúdiót, mint ő, és kirohantam a várakozó kocsihoz. Amikor végignéztem, ahogy kilép az épületből, láttam rajta, hogy meg van törve. Tudta, hogy mindent láttam és hallottam, és mégsem szólt egy szót sem, amikor beszállt a kocsiba, megfordult, és kinézett az ablakon, a keze remegett az ölében. Csúnya, kegyetlen attrakció volt, és bár nem én terveltem ki, precízen végigjátszottam a szerepemet.

Mina hozta helyre a cégnek okozott kárt, amikor aznap este megjelent a híradóban. Természetesen viselkedett a kamera előtt, ég és föld volt a különbség közte és az apja között. Higgadt volt, megfontolt, és tökéletesen uralta a számokat. Lord Appleton még a hétvége előtt bejelentette visszavonulását, és senki nem próbálta rábeszélni, hogy maradjon. Milyen kár, hogy nem korábban ment el, sutyorogták az egykor hűséges kollégák.

– A gépezet apró, de létfontosságú fogaskereke – valamikor így jellemeztek engem, és azt hiszem, ez az igazság. Mindig is ügyeltem az apróságokra.

6.

Sunday Chronicle, 1999. augusztus 8.

AMIT TUDOK

MINA APPLETON, AZ APPLETON’S SZUPERMARKETEK ELNÖKE

A Cotswolds környéki Fincham Hallban született. Tizenhat évesen elvégezte iskoláit, és a lausanne-i DeBeauvoir szakácsakadémia hallgatója lett Svájcban. Az Appleton’s szupermarketeket a nagyapja alapította 1925-ben. Három gyermekével Londonban él.

Mikor a legboldogabb?

Amikor a konyhámban vagyok. Az az otthonunk lelke.

Mi a legnagyobb komiszság, amit valaha elkövetett?

Nyolcéves koromban festéket tettem apám samponjába, így aztán a Lordok Házában kékítővel foglalta el a helyét.

Ki az az élő személy, akit a legjobban csodál, és miért?

Az apámat, a megbocsátásra való képességéért.

Mi az a legfontosabb lecke, amire az élet megtanította?

Hogy bízzak az ösztöneimben.

Amit tudok. Valótlanságokkal teli, üres fecsegés. Mina nem csodálta az apját, aki viszont kétlem, hogy valaha is megbocsátott volna neki, amiért kipaterolta őt a cégtől. És lehet, hogy Mina konyhája „az otthona lelke” volt, de alig több díszletnél – később pedig ténylegesen is az lett. És vajon ott lett volna a legboldogabb? Talán – ha volt közönség, aki nézhette. Habár kíváncsi lennék rá, hogy volt-e valaha is igazán boldog. Neki soha semmi nem elég jó. Olyan nő, akinek az a sorsa, hogy az enyhe elégedetlenség állapotában éljen. Emberek, helyek, dolgok – sosem sikerül megfelelniük a nagy igényeket támasztó elvárásainak.

Ahogy a kivágást beragasztom az albumomba, a Hogy bízzak az ösztöneimben szavak alatt felhólyagosodik a ragasztó, de a tenyerem élével lesimítom. Mina ösztönei akár egy ragadozóéi. Mint a róka, ő is készen áll a pusztításra, még ha nem is éhes. Még ha pukkadásig jóllakott is egy háromfogásos menütől, passzióból akkor is szétcincálja a tyúkketrecet. Nem érdemelnek többet, mondja ilyenkor magában. Ezek csak csirkék. Ostobák és gyengék.

Igen, büszke voltam rá, hogy az oldalán masírozhatok, felvillanyozott, hogy részt vehetek az őrségváltásban. Minával a kormányrúdnál az Appleton’s úgy felélénkült, mint akit elküldenek egy teljes átfazonírozásra, ahonnan vadonatúj ruhatárral kerül elő, amelynek darabjai megmutatják, hogy a lompos külső alatt milyen elképesztően vonzó.

Új csapatot hozott magával, a régi garnitúrát könyörtelen precizitással elbocsátotta. Ronald Beresford, a pénzügyi igazgató, a régi főnököm távozott elsőként. Mi sem volt egyszerűbb, mint őt hibáztatni a számokkal kapcsolatos fiaskóért, amikor pedig megpróbálta megvédeni magát, korábbi szövetségesei elfordultak tőle. Senki sem kívánt ujjat húzni Minával.

Az utolsó napján lementem a földszintre, és az irodája ablakán át megláttam, ahogy éppen szabaddá teszi az íróasztalát. Néztem, ahogy a bekeretezett családi fényképeket egy kartondobozba rakosgatja, tudván tudva, hogy a biztonságiak már elindultak fölfelé, hogy kikísérjék az épületből. Nem szokatlan dolog, hogy azokat a kirúgott alkalmazottakat, akik érzékeny anyagokhoz férhettek hozzá, úgy vezetik ki, mint valami bűnözőket. Ahogy a doboz tetejét behajtogatta, felnézett, meglátott, és elmosolyodott. Nem viseltetett irántam rosszindulattal, és gyanítom, tisztában volt vele – ahogy akkoriban én még nem –, hogy én is egy csirke vagyok. Hogy az egész csak idő kérdése.

Mina őt egy ifjú titánra, Rupert Frenchre cserélte le, aki a légi utasszállító üzletágból érkezett. Új volt a kommunikációs igazgatónk is – Paul Richardson, a szakma mestere, aki alá egy komplett új osztályt hoztak létre. Egy egész emeletnyi embert, akik mind azon szorgoskodtak, hogy megerősítsék – és megőrizzék – a cég imidzsét, no meg Mináét is. Ő mindig is tisztában volt vele, hogy nem a dolgok állása számít, hanem az, hogy milyennek látszanak. Paul bábáskodásával Mina lett az Appleton’s arca.

Mi ketten Paul Richardsonnal kezdettől fogva jól kijöttünk egymással. Azok közé az emberek közé tartozott, akik, bármilyen elfoglaltak is legyenek, mindig akad rá idejük, hogy bedugják a fejüket az emberhez egy kis csevegésre. Egyszer talánynak nevezett, és azt vette a fejébe, hogy magániskolába jártam.

– Jaj, ugyan már, Chrissie… ne mondja már, hogy ez a maga akcentusa nem valami flancos lányiskolából való. Vallja be.

– Ne butáskodjon már, Paul – tiltakoztam jót mulatva.

– Akkor maga is Svájcban kupálódott, mint Mina?

– Én egy titkárnőképző főiskolán „kupálódtam”, ahogy maga mondja, aztán rögtön beálltam dolgozni.

Nem ő volt az első, aki megjegyzést tett az akcentusomra. Egyszer a tulajdon apám is felemlegette: Biztos abban az új állásban ragadt rád, Christine. Kétségtelen, hogy Mina hatására kivirultam. Akárcsak maga a cég, én is karcsúbb és kívánatosabb lettem.

7.

Minél inkább tőlem függött Mina, én annál magabiztosabb lettem. Egyre több magánügyét bízta rám, és egy percig sem vonta kétségbe a diszkréciómat. Nem mintha valaha is adtam volna rá okot. Megadta a bankszámláihoz tartozó jelszavakat, tegező viszonyban voltam a számlavezetőjével, én mentem el a receptjeiért, amikor szüksége volt rájuk, ami nem sűrűn fordult elő, viszont azzal járt, hogy ismertem az összes betegségét, amiben szenvedett, bármilyen intim volt is. Mi ketten Minával éltünk, mint hal a vízben. Kétségkívül ő volt a domináns faj. Én, mint valami aljnövényzet, képes voltam az árnyékában virágot hozni. Mondhatni, jó talajtakaró voltam.

Sosem találtam unalmasnak a munkámat, noha tisztában vagyok vele, hogy vannak, akik a titkárnősködést ugródeszkának fogják föl, amelynek segítségével eljuthatnak valami más helyre. De én nem. Én boldogan szolgáltam Minát, és számtalanszor előfordult, hogy lefegyverzett a nagyvonalúság egyszerű gesztusaival. Kaptam tőle egy céges hitelkártyát, hogy soha ne járjak üres zsebbel, és bízott benne, hogy nem fogok visszaélni a helyzetemmel. Az összes nyugtát megtartottam, de soha senki nem nézte meg őket. Valaki, aki nálam kevésbé becsületes, könnyűszerrel a nyakára hághatott volna több ezer fontnak, és soha senki nem tudta volna meg. Ragaszkodott hozzá, hogy vegyek föl magam mellé két lányt, nehogy belefulladjak az adminisztrációba. Sarah és Lucy – a kettes, illetve hármas számú személyi asszisztensek. Még azt is megengedte nekünk, hogy egy huszonnégy órás vasúti sztrájk idején használjuk a Hyde Parkban lévő lakását, mert tudta, hogy reggel nehézséget okozna nekünk munkába menni.

– Ne butáskodjon, Christine. Semmi szükség rá, hogy hajnalban buszozzon. A lakás csak egy rövid sétányira van az irodától. Tessék, fogja a kulcsokat, az isten szerelmére. – És azzal a kezembe nyomta őket. – Van ott hely Lucynak meg Sarah-nak is. – Azt reméltem, a vasutassztrájk majd egy Lucy és Sarah nélküli áldásos napot hoz nekem az irodában.

– Kár, hogy ma este nem lehettél ott a kislányod előadásán – mondta Lucy, miközben a lakás legfelső emeleti ablakából kinézve azt figyeltem, mint küzdenek odalent a szegény ördögök, hogy még a sztrájk kezdete előtt hazajussanak. Rá se hederítettem. – Biztosra veszem, hogy holnap nélküled is boldogultunk volna az irodában.

Elszakítottam magam az ablakból elém táruló látványtól, és megfordultam. Mindketten a fehér kanapén terpeszkedtek, az Appleton’s habzóbortól kótyagosan, amit Mina hagyott ott nekünk. Csak egy-két évvel voltam idősebb náluk, mégis úgy éreztem, mintha az anyjuk lennék.

– Biztos nem kérsz egy kicsit, Christine? – kérdezte a palackkal hadonászva Sarah.

– Én aztán nem, köszönöm.

Kimerült voltam. Egész este valami indiszkréciót próbáltak belőlem kihúzni Minával kapcsolatban, de mindhiába. Néztem, ahogy Lucy feltápászkodik a kanapéról, csalinkázva megindul az üvegpolcok felé, amelyeken Mina néhány ízléses darab porcelánt meg üvegtárgyat állított ki. Azon gondolkodtam, hogy figyelmeztetem őt, milyen értékesek. Vagy közlöm vele, hogy némelyik tárgy pótolhatatlan. Kinyújtotta a kezét, és fölvett egy karcsú, színezett üvegcsövet. Amilyenbe egyetlen szál virágot tenne az ember. Lucy ügyetlen lány volt, én pedig arra vártam, hogy addig fogdossa, amíg elejti. Elképzeltem, ahogy gellert kap a polcon, aztán ripityára törik a padlón. Láttam az arckifejezését, amikor rájön, hogy mit tett. Ha bármit is eltör, hivatalos figyelmeztetésben kell részesítenem. Három dobásod van, és kiteszem a szűrödet, ez volt a lányokkal kapcsolatban a ki nem mondott szabályom. A lélegzetemet is visszatartottam, de épségben visszatette a polcra.