Catherine Bell

JANE AUSTEN
és a szavak művészete

Kossuth Kiadó

Tartalom

Prológus

ELSŐ RÉSZ

MÁSODIK RÉSZ

HARMADIK RÉSZ

Epilógus

Utószó

Impresszum

Prológus

A Hyde Park felett füstszerű felhők borították az eget. Szürkés árnyalatú volt még a faágakon és a tetőkön gyűlő dér is. Hampshire-ben a látóhatár leginkább tejes színbe burkolózott, ám olyan tiszta és ragyogó volt, hogy távoli tengerre emlékeztetett. Jane azon a vidéken mindig nyugodtnak érezte magát, és hagyta a gondolatait szabadon kalandozni.

Ellenben ha Londonban volt, az élet közvetlenül a szeme előtt pergett. Itt nem volt tiszta a látómező, mindenütt házak, fák, kocsik és emberek zsúfolódtak össze. A nagyvárosban Jane szíve is gyorsabban vert. Elvégre egy ilyen helyen mindig akadt tennivaló – színházba, fogadásra, bevásárolni lehetett járni.

A kocsi a Piccadilly felé zötyögött. A hátsó udvarokból kihallatszott a kovácsok kalapálása, patkódobogástól és sörfőzők bömbölésétől kísérve, akik szűk sikátorokon hajtották át lovaikat.

Jane-t az idegessége, mely hullámokban gyötörte egész reggel, most ismét elöntötte. Az arca mintha izzott volna, és olyan érzése volt, mintha az egész teste pezsgőként bizseregne. A landauer selyemmel és brokáttal bélelt, szűk utasterében még a kalapjával sem tudta magát legyezni. Természetesen repesett a szíve, hogy alkalma nyílt a régens hintójában utazni, nem utolsósorban azért, mert a hintónak üvegablakai voltak. Egy téli kocsikázás után Jane rendszerint másképp festett: a ruháját beborította a ráfröcskölődött havas latyak, ő maga teljesen átfagyott, hébe-hóba még jégkristályok is voltak a pilláin. Itt mindez nem fenyegette, ugyanakkor fojtogató volt a hőség. Egyetlen ellenszere az volt, hogy arcát szorosan az üveghez nyomta, amivel azonban valószínűleg zsírfoltokat hagyott az ablakon.

Talán jobb lesz, ha nem tesz így.

Izgatottan bámult ki az ablakon. Rikkancsok dicsérték a nagyvilág híreivel teli portékájukat. A Smith & Hanson kirakatában a vörös szalag még rikítóbbnak tűnt, a Mr. Vanderbilt boltjában ragyogó kelmék fényűzőnek és puhának látszottak. Gyakran nézett be vágyakozva az üzletek kirakatán, bár még arra sem volt elég pénze, hogy akár csak bemerészkedjen. Jane mindig is odavolt a szép anyagokért, az ínyenc falatokért vagy akár egy olyan pár selyemkesztyűért, amelyet egy kirakatban látott meg. Ma akár ki is szállhatna. Igen, kiszállhatna, ki is akadályozná meg, hogy rögtön két pár selyemkesztyűt vagy akár öt tábla csokoládét vásároljon a Fortnum & Masonnál Cassnek, aki ugyanolyan édesszájú, mint az összes többi Austen rokon?

Senki. Az időn kívül, amely rohamosan fogyott. Végül is nem állíthatta, hogy nem váratta meg a kocsist. Egyes élethelyzetekben ugyanis teljesen új kérdések merültek föl. Például az, hogy miként menjen át fehér muszlinruhában a latyakos londoni utcán. Szerencsére itt is dolgoztak átkelőseprők.{1} Amint Jane a bátyja házából az utcára lépett, megpillantotta és odahívta egyiküket, hogy seperje el a lába elől a havat, de főképp a londoni utcán felgyülemlő mindenféle hulladékot és ürüléket. Egyetlen folt sem esett a szoknyája szélén, állapította meg elégedetten, miután többször is lehajolt megvizsgálni az anyag szegélyét. A cipője is selymesen ragyogott. A hintó belsejében természetesen azonnal lecserélte a selyemcipőt a viseltes papucsára. Finom ibolyaillatot árasztó prémmuffot viselt; az illat felidézte Eliza, az unokatestvére és Henry néhai feleségének emlékét, akitől ajándékba kapta. A hajába gyöngyöt fűzött, és egy pici rúzst tett az ajkára.

Nem volt harsány, az alkalomhoz ugyanakkor illett, remélte Jane.

Amíg a négylovas hintóból a városi nyüzsgést figyelte, és az ablakon át egy rövidnadrágos, mezítlábas kisfiú kezébe nyomott egy shillinget, nem tudott nem álmélkodni. Hogyan juthatott ide, Londonba az aprócska, álmos Steventonból? Méghozzá Nagy-Britannia és Írország, az Egyesült Királyság trónja várományosának hintójában!

Hogyan érhetett el ide egy egyszerű lelkipásztor leánya?

Mint valami rossz regényben: de őt nem varázslat repítette a hintóba, még csak herceghez sem ment feleségül. Azt, hogy itt ült és idegességében a kalapját gyűrögette, egyes-egyedül önmagának köszönhette.

A St. James Streeten zötyögtek, ahol tömegnek nyoma sem volt. A házak ragyogó fehérek és fenségesek voltak az egyre sötétebb ég alatt, az utcákon senkit sem lehetett látni, és a patkók dobogása visszhangzott. Nem lehetnek már messze, hamarosan feltűnik a Carlton House fenséges kapuja a Pall Mallon.

Jane tudta, hogy a Carlton House gyönyörű épület. A ködből előbukkantak az épület oszlopai, a szegény sisakos katonák, akik tökéletesen mozdulatlanul álltak egy sorban. Az ég hirtelen iszonyúan tágasnak tűnt. Nehéz felhők lógtak a palota felett, mintha nem tudtak volna elszakadni az épület látványától. Varjak köröztek, a károgásuktól eltekintve szinte kísérteties csend uralkodott.

Évekkel ezelőtt valaki azt mesélte neki, hogy a Carlton House-ban van egy katedrális nagyságú és formájú terem. Ez ugyan különösen hangzott, ugyanakkor nem volt túl meglepő. IV. György különös ember volt. Furcsa és… nos, Jane egész egyszerűen ki nem állhatta, így volt ez, kérem szépen. A régens betegesen pazarló, hűtlen, ellenszenves ember volt: Jane nem tolakodott volna az audienciájáért.

Ugyanakkor ő volt a trónörökös, így akármennyire is szégyellte magát miatta, Jane titokban borzasztóan örült. A meghívó finom selyempapíron lebegett be az otthonába, és Jane, akiről szinte senki nem tudta, hogy ő a Büszkeség és balítélet és az Értelem és érzelem szerzője, hosszan forgatta hitetlenkedve a kezében.

Ámbár a meghívó nem érte teljes meglepetésként. Az orvos, aki a rettenetes hetek alatt kezelte Henryt, aki olyan súlyosan megbetegedett, hogy Jane az életéért reszketett, feltűnően méregette Jane-t, és egy délután halkan megkérdezte:

– Megengedné, hogy a palotában elhíreszteljem, hogy éppen Londonban tartózkodik, Miss Jane?

Jane hangosan felnevetett, és egy pillanatot várt, hogy az orvos nem kér-e elnézést a tréfáért.

Egyszerű lelkipásztor leánya volt. A hampshire-i Steventonból. Ki a csoda akarna a palotában a látogatásáról tudomást szerezni?

– Hogyne – válaszolta végül, és pár napig képtelen volt kiverni fejéből a beszélgetést. Egy ideig azonban semmi sem történt, és bár Jane nem feledte az orvos különös szavait, ez így is jó volt.

Azután érkezett a levél, amelyet, ezt be kellett vallania, legszívesebben bekereteztetett volna. Most pedig éppen a trónörökös palotája felé kocsikázott… Érezte, ahogy hevesen kalapál a szíve, és igen megkönnyebbült, hogy a látogatásán maga a trónörökös nem jelenik majd meg személyesen.

Bár természetesen nagyszerű lenne egy beszélgetés közben úgymond mellékesen megjegyezni, hogy a régens milyen színű harisnyát viselt a látogatása alatt…

A hintó lassított, majd teljesen megállt. Egy alacsony, köpcös, zömök lábú férfi Jane felé sietett.

– Micsoda megtiszteltetés! A nevem James Stanier Clarke, ha bátorkodhatom bemutatkozni önnek.

A könyvtáros arca ragyogott a boldogságtól. Jane udvariasan mosolygott, majd feltette a kalapját, amelyet gyorsan le is kapott, hiszen a hintóban nem fért el a fején.

Lépcsőt hoztak neki. Jane mély lélegzetet vett.

Megérkezett. Jane Austen, aki figyelemre méltó vagyon vagy említésre méltó kilátások nélkül jött világra. Aki számos utat bejárt már, hiszen mire is lettek volna a kereszteződések, ha nem arra, hogy minden ösvényt legalább néhány lépés erejéig bejárjon? Jane Austen végül olyan irány mellett döntött, amelyet szinte egyetlen nő sem választott előtte.

Kiszállt a hintóból, és a Mr. Clarke-ból előtörő szóáradatot hallgatta, igaz, csak fél füllel. Ismét elfogta az idegesség, ám a büszkeség is. A hintó, a palota és bizonyára a könyvtár is fényűző. Az igazi luxus azonban – e pillanatban tudatosult benne – a szabadság volt, amelynek megszerzéséért oly drágán megfizetett.

Számos sötét évet kellett átélnie. Olyanokat is, amelyekben sem előre, sem hátra nem lépett. Amelyekben egyre nőtt benne az érzés, hogy legbelül mintha meghalt volna. Most pedig úgy érezte, mintha már csak fény venné körül.

A királyi könyvtáros fáradozásai ellenére, aki szerette volna rábírni, hogy végre lépjen be a palotába, Jane felszegte a fejét. A felhők mozogtak, ám lomhán és alig észrevehetően, de épp eléggé ahhoz, hogy egy karcsú napsugarat áteresszenek, amely az orrát csiklandozta.

Jane behunyta a szemét, érezte az arcán a hideg novemberi szelet, és hogy a földről a nedvesség a selyemcipőjébe szivárog. Nem érdekelte. Az életpályája minden képzeletet felülmúlt. Főképp hogy nem fiúnak született, így még a falusi kutyát sem érdekelhették a gondolatai és eszmefuttatásai.

Ám a sikere oly csodálatos, oly bámulatos volt, hogy Jane csak a fejét ingatta. Végül kinyitotta a szemét, hogy a könyvtáros megrökönyödött ábrázatára nézhessen.

– Indulhatunk, Mr. Clarke?

ELSŐ RÉSZ

„Aki a táncot szereti,

legjobb úton van a szerelem felé.”

JANE AUSTEN:

Büszkeség és balítélet

Steventon, Hampshire grófság
1795. december 22.

Sápadt reggeli fény szűrődött be a függönyök közti résen, és Jane szobájának sima fapadlójára vetült. Bármely más napon az orrára húzta volna a takarót a lány, és azon tűnődött volna, hogy a szobalányért kiáltson-e vagy sem. Ha megtenné, máris otthonos tűz ropogna a kandallóban. Ekkor kibújhatna a takaró alól, a talpát fagyási sérüléstől megkímélve léphetne az íróasztalhoz, sőt még a tollat is kézbe vehetné anélkül, hogy túlságosan reszketne a keze. Nyilvánvaló volt azonban a döntés hátránya is. Cass felfigyelne a zajra. Felülne az ágyában, majd borzosan és sötéten bámulna Jane arcába, hogy végül megdorgálja, ahogyan csak nővérek tudják húgaikat dorgálni:

– Jane, muszáj?

Ma azonban nem akármilyen napra virradt, és épp ez volt a gond. Jane üvölthetett, ahogy csak a torkán kifért, Casst nem ébresztené fel. Ő ugyanis több mérföldnyi távolságban időzött Kintburyben. Nem holmi látogatás kedvéért, hanem azért, hogy a karácsonyt a jövendőbeli apósával és anyósával töltse. Mindez azt jelenti, hogy Cass férjhez megy, ami iszonyatos gondolat volt. Elvégre mindig is ketten éltek ebben a szobában. Már lassan húsz éve. És most mindez megváltozik.

A szoba tágasnak és kényelmetlennek tűnt a hajnali fényben. Jane felsóhajtott. Még egy oka volt a rosszkedvre, mégpedig az, hogy Susanna, a szobalány akkor sem jelenne meg, ha hívná. Nem ágyazna be Jane és Cass szobájában és nem gyújtana tüzet sem. Mivel karácsonykor az Austen családról gondoskodott, a szolgáló előrehozott karácsonyt ünnepelt az édesanyjánál Basingstoke-ban. Természetesen Susanna megérdemelt néhány napot messze Steventontól, ám e pillanatban szinte ugyanannyira hiányzott Jane-nek, mint a nővére.

Alaposan megvizsgálva a gondolatot, ez természetesen badarság volt. Susanna kedves fiatal lány ugyan, de Cass-szel egy lapon sem lehetett említeni. Egek, milyen hideg van! Vacogva húzta újra a dunnát az orrára, és suttogva zúgolódott az élettel. Ez nem épp kellemes módja volt a nap indításának.

Nos, összegyűjti minden erejét, tettrekészségét, és maga rakja meg a tüzet. Azután pedig egész reggel nem fog sem Susannára, sem Cassre gondolni, hanem örülni fog az ünnepnapoknak, meglátogatja Aletheát és hegyezi a fülét a falusi pletykákra. E tekintetben senki nem lehetett tájékozottabb, mint a legjobb barátnője – méghozzá úgy, hogy az otthona távolabb esett Steventontól, mint a paplak, ahol Jane lakott. Ő bár szívesen fecsegett az emberekről, képtelen volt megjegyezni a rengeteg részletet. Az elbeszélésében gyakran keveredett a valóság a fantáziával. Ez természetesen rendkívül praktikus volt egy írónő munkájában, azonban Jane így nem tudott megfelelni Alethea elvárásának, hogy az elmondottakban legalább egy szemernyi valóság legyen.

Összehúzta a szemét, halkan elszámolt háromig, majd ledobva a takarót kiugrott az ágyból. Ugrándozva ment a kandallóhoz, hogy mindig csak egy lábbal érintse a padlót, futás közben felkapta a gyapjúsálat a karosszékből, háromszor a nyaka köré tekerte és a vállát is bebugyolálta. A gyújtósdobozért nyúlt, ám rögtön el is ejtette, mivel az ujjai nyirkosak voltak a hidegtől. Bizonyára okosabb lesz először felöltözni. Felhúzott három pár gyapjúzoknit, a harisnyát, az alsóinget és -szoknyát, majd még egy alsóinget és végül a gyapjúruhát. Ismét a gyújtósdoboz után nyúlt, igyekezett nem remegni, és végre, végre szánalmas tűz gyulladt a kandallóban. De legalább tűz volt!

Jane a kezébe lehelt. Elhúzta a függönyt, és kipillantott a dértől ezüstösen csillogó kertbe. Bal kéz felől az édesanyja fallal körülvett, immár nyugodt és élettelen zöldségeskertje terült el. Tavasszal és nyáron szinte ragyogtak benne a kerti sarkantyúka narancssárga virágai, bab kúszott a magasba, tökfélék és burgonyatövek növekedtek alacsony alma- és körtefáktól körülvéve. A kert mögött dombok emelkedtek, jobb kéz felől nyírfák és tölgyek határolták. Jane legidősebb bátyja a háztól nem messze hársfát ültetett; a fa levelei tavasszal világoszölden ragyogtak, édes illata reggelente bekúszott az ablakokon. Most viszont az ágai kopasznak és szomorúnak tűntek. Jane elfordult, szorosabbra húzta a sálat, meggyújtott két gyertyát és az íróasztalhoz ült.

Elővette a tintásüveget és a tollat, valamint egy köteg lapot, amelyhez mindennap újabb és újabb teleírt lapokat tett, és megpróbálta összeszedni magát. Tavaly nyáron két fiatal lány, Elinor és Marianne Dashwood elmosódott alakja jelent meg a lelki szemei előtt. Egyre határozottabban körvonalazódtak – Elinor rendkívül fenségesnek hatott szigorú, intellektuális, hűvös valójában, Marianne viszont féktelen és túlságosan is vad volt, semmint igazából hölgynek lehetne nevezni. Jane szerette a képzeletében megszületett két alakot, és amikor írni kezdett róluk, a paplak és minden lakója elhalványodott körülötte: a szülei, Cass, a szolgálók és a látogatóik, akik e pillanatban Jane bátyja, James és a kislánya, a kicsi Anna voltak.

Röviden felvázolta a cselekményt, ennyinek elégnek kellett lennie. Jane szeretett egyszerűen írni, de nem akart teljes szabadságot hagyni a képzeletének – lennie kell egy korlátnak, amelybe kapaszkodva tapogatózhat előre, egy vonalnak, amely keresztülvezet a történeten. Egyébként hol ide, hol oda sodorná az ár. Csakhogy így nem tudott izgalmasan írni; Jane pontosan tudta, hogy az alkotókészségnek szabadságra is szüksége lenne. Néhányszor megpróbálta pontosan kidolgozni a cselekményt. Jelenetről jelenetre mindent felsorolt, csinos nyilakkal díszítette és apró betűs kommentárokkal látta el a vázlatot. Néhány nekifutás után – az összes sikertelennek tűnt – tűzbe dobta. Középútra lett volna szüksége.

Jane habozva a tintásüvegbe mártotta a tollát. Ez is a munkamódszerével járó gond volt: az édesapja egy vagyont fizetett papírért, amit természetesen örömmel bocsátott a lánya rendelkezésére; Jane-nek mégis időnként rossz lelkiismerete volt költséges hobbija miatt. Nem volt ugyan annyira drága, mint például lovat tartani, viszont számos más, hölgyhöz illő elfoglaltság közül választhatott volna, amelyek egy kis pénzt is hozhattak volna a konyhára. Kötni, hímezni és horgolni természetesen Jane is tudott, az eredmény pedig sál vagy asztalterítő lett. Egyik sem töltötte el azonban annyi örömmel, mint az írás.

Sajnos voltak olyan napok is, mint a mai és a tegnapi, amikor az, amit papírra vetett, minden szabadság ellenére nem frissnek, hanem banálisnak, vontatottnak és nehézkesnek tűnt. A gondolatai nem követték egymást könnyedén, nem jutottak eszébe a megfelelő szavak; minden egyes gondolatért, minden egyes szóért külön küzdött. És jaj, a számtalan becsúszó helyesírási hiba! Egyszerűen képtelen volt összpontosítani, valószínűleg ez lehetett az oka, pedig a teljes nyugalom luxusát élvezhette. Nem volt ott sem Cass, aki ásítva kecmergett ki az ágyból, sem anya vagy apa, akik köhögve és harákolva botladoztak le a lépcsőn, mivel ehhez még túl korán volt. Azok a fiúk pedig, akik rendszerint a lelkipásztor házában tartózkodtak – Jane édesapja ugyanis nemcsak lelkipásztor, hanem iskolamester is volt, és a tanítványai náluk laktak –, az ünnepnapokat a családjuknál töltötték.

Gyorsan átfutotta, hogyan jellemezte a két Dashwood lányt: „Elinor – állt ott, nem annyira az olvasónak, hanem inkább az önmagának szóló emlékeztető, hiszen még meg kell találnia a módját, hogy a részleteket kellően elegánsan helyezze el a levélregénynek tervezett szövegben –, a legidősebb leány, akinek tanácsa ily hatékonynak bizonyult, olyan éles értelemmel és józan ítélőképességgel rendelkezett, jóllehet csupán tizenkilenc esztendős volt, anyja bizalmasa lett, s gyakorta sikerült megfékeznie – mindnyájuk szerencséjére – Mrs. Dashwood lelkes buzgóságát, mely általában meggondolatlan cselekedetekre ragadtatta. Elinor csodálatos teremtés volt; természete gyengéd, érzelmei azonban erősek, ám tudta, miként uralkodjék rajtuk: ez oly tudomány volt, melynek egyik húga eltökélten nem lesz birtokában soha.

Marianne, képességeit illetően, sok tekintetben felvette a versenyt nővérével. Érzékeny, értelmes leány volt, de túláradó szenvedélyesség jellemezte: bánatában, örömében híján volt a mértékletességnek. Nagylelkűnek, szeretetre méltónak, érdeklődőnek ismerték; mindennek, csak megfontoltnak nem.”

Ha ő maga is valamivel megfontoltabb lenne! Akkor nem zavarná, ha tétlenül gubbaszt az írópultja mellett, arra várva, hogy a múzsa homlokon csókolja. Ezen a napon Jane szinte tombolt türelmetlenségében. Felnézve a halványkékre festett falat bámulta. Mintha valami ellenkezne benne. Tapasztalatból tudta, hogy ilyenkor jobb, ha egyáltalán bele sem fog a munkába – görcsösen írni olyan volt, mintha dühösen próbált volna nevetni. Így senkit sem tudna meggyőzni, és a teleírt lapok végül a kandalló tüzében végeznék.

Kicsit bánatosan csukta le az írópult fedelét, bár vigasztalta a gondolat, hogy Aletheával találkozik a reggelinél. A kezét kicsit még megpihentette a sima mahagónin, majd felállt, közölte önmagával, hogy az alkotókedvet nem erőszakolhatja ki, majd kihámozta magát a ruhájából, hogy valami szebbet vegyen fel. Ha átsétál a Manydown Hallba, legalább kicsit elegánsabbnak kell lennie; csak a nagy fapapucsok tűnnek majd kissé parasztosnak. Mit tehetett Jane róla, hogy az apjának nem volt hintója? Az igazat megvallva ez egyáltalán nem okozott neki fejfájást. Szeretett sétálni, akármilyen nappal is örvendeztette meg a szeszélyes időjárás. Legyen szél vagy nap, eső vagy jégeső, Jane szívesen tette meg a négy mérföldet Basingstoke felé és vissza – sőt, egyszer még éjszaka is kimerészkedett, bár kicsit félt.

A pillantása Cass ágya felett ismét a kandalló peremén sorakozó akvarellekre esett, amelyeket Cass festett, és amelyek őt ábrázolták. Jane fodros ruhában, Jane fűzfának támaszkodva, Jane a tóparton. Mivel Cassnek nehezére esett az arcokat hűen megfesteni, mindig háttal ábrázolta. Ha valaki, aki személyesen nem ismerte Jane-t, az akvarellek alapján próbálta volna elképzelni a külsejét, bizonyára azt feltételezte volna, hogy iszonyatosan ronda.

Pedig nem is volt ronda, legalábbis úgy vélte. Jane szerette a rózsás arcát, a ragyogó sötétbarna szemét és barna haját, amely, ha egy picit megerőltette magát, lágy hullámokban keretezte az arcát. Apropó, rózsás arc: ideje egy kis cicamosdást végezni. Jane a lavórba merítette az arcát, a víz jéghideg volt. Levegőért kapkodva emelkedett fel, gyorsan megtörölközött, kivett egy kis rózsaillatú arckrémet, amelyet Martha, egy éppen olyan közeli barátnő, mint Alethea, kevert neki, és könnyedén bekente vele az arcát. Ezután ledübörgött a lépcsőn. Sajnos csak az utolsó előtti lépcsőfokon villant eszébe, hogy ha észrevétlenül akarta elhagyni a házat, csendben kellett lennie. A koromsötét folyosó padlójára a lehető leghalkabban lépett. A kabátja és a kalapja után tapogatott, az ujját megszúrta a magyal, amit még Cass tett ki az indulása előtt, mivel rajta kívül a családban senkinek nem jutott eszébe ilyen ünnepi dolgokkal foglalkozni, „Aú”, suttogta, előretapogatózott a ház bejáratához, már nyitotta az ajtót, amikor az anyja lépteit hallotta meg fentről.

{1} Az átkelőseprő a 19. században a városi szegények közül kikerülő utcaseprő volt, aki aprópénz ellenében utat söpört a piszkos városi utcákon átkelők előtt.