A szerkesztésben, szöveggondozásban közreműködött: Monos Anett, Kiss Ildikó

Borító: Ambrús Renáta

Szerzők: Szemán Zoltán, Remy Dalmore, Anita Boza, Tiszlavicz Mária, Monos Anett, Suba Zsolt, Ian N. Draas, Drake Beckett, Tarja Kauppinen

Mű címe: Az utolsó űrhajó (Sci-fi antológia)

Kiadás éve: 2022

A szerzők és/vagy a szerzők által hivatalosan megbízott kiadó a műveikkel kapcsolatos minden jogot fenntartanak! ©

A művek kitalált történetek, minden egybeesés a valósággal csupán a véletlen műve. A kötetben megtalálható adatok, következtetések stb. nem feltétlenül tükrözik a vonatkozó tudományok jelenlegi hivatalos álláspontját!

A művekben esetlegesen megtalálható vélemények kizárólag az aktuális szerző saját, személyes látáspontját képviselik, és nem tükrözik a NYUSZI alkotói csoport nézeteit!

Tartalom

Első történet

Szemán Zoltán: Tűznéző

Második történet

Tiszlavicz Mária: A tudás ára

Harmadik történet

Remy Dalmore: Alternatív valóság

Negyedik történet

Anita Boza: Felhővadászok

Ötödik történet

Monos Anett: Nullázás

Hatodik történet

Suba Zsolt: Kopó

Hetedik történet

Ian N. Draas – Drake Beckett: Az MI ihlete

Nyolcadik történet

Tarja Kauppinen: A Heuvelmans-elv

Epilógus

Dirrah Galor parancsnok eltűnődve függesztette halványlila tekintetét a vezérlőterem kivetítőjén lebegő, lassan forgó bolygó holografikus képmására. Az ívelt képernyő különböző pontjain – mint egyfajta interaktív ablakon – időnként színes feliratok, adatok futottak át mind vízszintesen, mind függőlegesen. A t’amzin tiszt négyujjú kezének egyetlen mozdulatával felgyorsította kissé a bolygó forgási sebességét, figyelmesen nézte az északi kontinens szintjét teljes egészében beborító szupertornádó sötétszürke, villámokkal szabdalt, örvénylő felhőtömegét, majd tekintete az óceán túlsó oldalán terpeszkedő területre tévedt. Pontosabban, a déli területek felett húzódó füstre, amit a szokatlanul erős vulkanikus tevékenység okozott. A megfigyelő rendszer képes lett volna megmutatni a levegőben úszó hamutömeg alatti tájat, de a parancsnok úgy döntött, eleget látott. Nem volt kíváncsi a lángoló erdőkre, a megroggyanó, lassan darabokra törő tektonikus lemezek hatására romba dőlő, tengerbe merülő városokra.

A bolygó haldoklott, és az utolsó, áttelepítésre jogosult ezer ember már a fedélzeten várta az indulást. Az indulást, amit kénytelenek voltak elhalasztani egy bizonytalanul működő antianyag-regulátor miatt.

Ugyan a rövid út a Marsig nem tette szükségessé a fő reaktorok tökéletes működését, de Dirrah, akárcsak a t’amzin faj bármely más tagja, nem kedvelte a bizonytalan tényezőket. Igaz, a küldetésében annyi érthetetlen tény és megválaszolatlan kérdés akadt, hogy egy meghibásodott berendezés csupán elenyésző faktornak számított.

Nem értette a szenátus döntését, hogy miért kell az emberiséget megmenteni. A t’amzinhoz képest apró termetű lények éppen csak megkezdték a naprendszerük meghódítását, de már nagyobb kárt tettek, mint egy horda simerra. Lakhatatlanná tették a saját bolygójukat, megmérgezték a földet, a vizet, a levegőt, és a Föld körüli orbitális pályát is teleszemetelték elöregedett, meghibásodott műholdak roncsaival. A parancsnok még indulás előtt meghökkenve olvasta az utasításokat, miszerint a rendszer negyedik bolygóján t’amzin segítséggel sebtében felépített kupolavárosokba szállítsa a kiszemelt embereket.

„Legalább a kiválasztási procedúra logikusan és zökkenőmentesen történt” – gondolta némi elégedettséggel.

A marsi kupolavárosok egyelőre mindössze tízezer főt voltak képesek ellátni. A terraformálás második fázisában ez a szám a többszörösére ugrik, de addig évtizedek telnek majd el. Egy bolygó teljes evakuálása még a t’amzin számára is lehetetlen feladatnak bizonyult, így a szenátus inkább az emberi faj megőrzését tűzte ki célul. A vörös bolygó első telepeseit életkor, foglalkozás és genetikai szempontok alapján válogatták össze. Fiatal mérnökök, technikusok, orvosok, bányászok, termelőmunkások kerültek fel a listára. Csupa olyan ember, akikre feltétlenül szükség lesz a földi – vagyis immár marsi – civilizáció újraindításához. A Föld pedig… Kis szerencsével párszáz év múlva talán ismét lakható lesz.

A kivetítő hirtelen halk sípolások sorozatát bocsájtotta ki. Dirrah felkapta a fejét, és négyujjú kezének gyors mozdulatával ráközelített a riasztás okára. Halványlila fényben tündöklő szeme elkeskenyedett.

Egy ütött-kopott földi űrsikló közeledett a felszín felől. A primitív űrjármű szürkésfehér testén megcsillant a távoli Nap fénye.

– Parancsnok… – kezdett bele a tiszt mögött félkörben elhelyezett munkaállomások egyik operátora.

– Látom. Mit jeleznek a szenzorok?

A kérdésre szinte azonnal megérkezett az írásos válasz, a kivetítőn billegő űrjármű háromdimenziós képe mellett sorról sorra bukkantak fel az adatok. A fegyvertelen űrsikló fedélzetén alig tucatnyi ember tartózkodott. Dirrah már éppen utasította volna az operátort, hogy lépjen velük kapcsolatba, amikor ideges férfihang csendült fel a vezérlőteremben.

– T’amzin űrhajó, itt a Concorde földi űrsikló! Veszik az adást? Ha hallanak minket, ne lőjenek! Ismétlem, ne lőjenek! Menekülteket hozok…

A parancsnok egy pillanatra megdermedt. Az emberek törvényhozói biztosították őket, hogy csakis és kizárólag az ő engedélyükkel rendelkező űrjárművek közelítik majd meg a Harres csapatszállítót. Igaz, az egész bolygón talán, ha egy tucatnyi olyan jármű akadt, ami képes volt elérni az orbitális pályát, de nem ártott az óvatosság.

Dirrah bizonytalankodása csupán egy futó pillanatig tartott.

– Sajnálom, Concorde, de vissza kell fordulniuk! Az utaslista teljes, nem fogadunk több menekültet.

– Nem… – fulladt recsegésbe az ismeretlen pilóta hangja, majd az adás kitisztult. – Értsék meg, ez kegyetlenség!

A t’amzin tiszt tekintete bosszúsan felvillant. Esze ágában sem volt egy emberrel megvitatni a különbséget a logikus döntések sorozata és a kegyetlenség között. Úgysem értené meg a pilóta. Ám ha mégis, a férfi félelme és elszánt reménykedése a túlélést illetően legyőzné az észszerűséget. A számítógép akkurátus listába szedve megjelenítette az utasok nevét, életkorát, végzettségét, míg a kivetítő másik sarkában a sikló műszaki paraméterei bukkantak fel. Az adatok szerint az űrsikló hőpajzsa kritikus állapotban volt. Az analízis szerint a Concorde izzó tűzgolyóvá válva robbanna darabokra, ha megpróbál visszatérni a Földre.

A pilóta vádló hangja azonban továbbra is ott csengett Dirrah fülében, és ez ellen tennie kellett valamit!

– Concorde, a járművük súlyosan megsérült. Maradjanak az eddigi közeledési vektoron, állítsák le a hajtóműveket! Behozzuk magukat a kettes dokkba, de ne hagyják el a járművük fedélzetét! Elvégezzük a szükséges javításokat, de utána vissza kell térniük a Földre! Concorde, megértette?

– Igen – hallatszott pár másodpercnyi csend után. Az ismeretlen hangjában lemondó szomorúság rezgett. – Köszönjük!

A parancsnok még megvárta, amíg az elfogó-levezető drónok az űrsikló felé iramodnak, majd megfordult és sietős léptekkel a vezérlőterem liftjéhez indult, hogy személyesen ellenőrizze a javítási munkálatokat. Hangosan nem ismerte volna be, de valahol mélyen, bántotta a lelkiismerete. Logikus döntést hozott, de ez nem tette könnyebbé a gondolatot, hogy azért segít a Concorde-on, hogy aztán az utasait visszaküldhesse a biztos pusztulásba.

A földi űrsikló eltörpült a hangárcsarnokban pihenő leszállóegységek között. A fekete-szürke, kicsit a földi skorpióra emlékeztető formájú t’amzin űrjárművek mellett furcsán mutatott a Concorde szárnyas, hengeres teste.

Mire a parancsnok odaért, a technikusok és szerelőrobotok már az űrsikló körül nyüzsögtek. Dirrah futó, halvány mosollyal nyugtázta az igyekezetet.

„Lám, ilyen egy jól működő rendszer.”

Annál nagyobb volt a meghökkenése, amikor a kifejezett utasítás ellenére a sikló ajtaja szisszenve feltárult. Az ajtóban megjelenő viseltes ruhájú férfi tágra nyílt szemmel, ijedt tekintettel hunyorgott rá a meglepetésükben megdermedő t’amzinokra.

A parancsnok dühös mordulással közelebb lépett, mire az ember rémülten felkiáltott és hátratántorodott. Talán el is esett volna, ha a mögüle leskelődő társai el nem kapják. Dirrah megértette az ijedtséget. A t’amzin közel háromméteres magassága és a tarkó felé szélesedő, csonttaréjban végződő koponyában lilás fénnyel izzó szeme sokkoló látványt nyújtott az avatatlannak. A parancsnok mélybordó, csillogó szelvényekből álló páncélzata és az alkarvédőjére erősített energiafegyver pedig kifejezetten harcias benyomást kelthetett a szemlélőben.

– Megmondtuk maguknak, maradjanak a fedélzeten!

A szemüveges férfi összeszedte a bátorságát, és gyorsan múló grimasszal felelt:

– Még ott vagyunk, nem hagytuk el a Concorde-ot.

Dirrah lélegzete egy pillanatra elakadt, mert az embernek igaza volt. Legalábbis a szó szerint vett értelemben valóban nem lépték át a küszöböt.

– Csukják be az ajtót! Nem mentek át a fertőtlenítési procedúrán, ki tudja, miféle vírusokat eresztenek szabadon az űrhajómon!

– Tudtommal, a Földön nincs olyan kórokozó, ami veszélyes lenne a t’amzinra – feleselt egy barna, félhosszú hajú nő a kis csoport vezetője mögül.

A parancsnok rámeredt a nőre, majd kurta, reszelős nevetést eresztett meg. Az embereknek ismét igazuk volt, és a logikai csatában elszenvedett pillanatnyi vereség megzavarta a tisztet.

– Akárhogyan is, de…

– Várjon! Menekültstátuszra jelentkezünk!

– Hogy mire? – lepődött meg Dirrah. A menekült, mint olyan, ismeretlen fogalomnak számított az ő jogrendszerükben. A t’amzin nem keveredett más fajokkal. Idegenek csupán a birodalom határán felépített kereskedelmi és diplomáciai központokig jutottak el. Aki pedig engedély nélkül próbált a területükre lépni, arra azonnali letartóztatás és kitoloncolás várt. Feltéve, ha túlélte az automata védelmi rendszerek és járőrűrhajók energianyalábjait.

– Menekültstátuszra – ismételte meg a szemüveges férfi. – Gondolom, az adatbázisunkból ismerős lehet a megnevezés.

– A Marsig még elvinnénk magukat – felelte óvatosan a parancsnok –, de mivel nincsenek a listán, aligha hiszem, hogy a társaik szívesen látnák magukat. Nem tudom garantálni, hogy akármelyik kupolaváros engedélyt adna az áttelepülésükre. Azt hiszem, az lesz a legjobb, hogy amint elvégeztük a szükséges javításokat, visszatérnek a Földre.

A férfi a társaira pillantott, majd nagy levegőt vett.

– Nem értett meg. Nem mehetünk vissza! Ha csak sejtené, mi folyik odalent…

– Tisztában vagyok a körülményekkel – vágott az ember szavába Dirrah. Tudta jól, hogy a legtöbb területen akadozott, vagy megszűnt az energiaellátás, a törvényes rend jóformán már nyomokban sem létezett, a még többé-kevésbé épen maradt városokban anarchia és erőszak uralkodott. Az egyre ritkuló hagyományos és digitális médiaforrások, rádióadók jelei is alátámasztották a felszínen tomboló káoszt. Amit a természet még nem tett meg, azt az emberek bepótolták a saját primitív ösztöneikkel.

– Meg egy fenét tudja! Maga nem járt odalent, hát sejtelme sincs, mit éltünk át! – csattant fel egy másik utas a vezetőjük válla felett. A szőkésbarna, bajuszos, szakállas férfi napszemüvege kis híján leesett az orráról, olyan hevesen gesztikulált.

A parancsnok habozott egy sort, majd megérintette a halántékára erősített, apró, fémes korongot. A bionikus adatbázis fő tartalomjegyzéke egy szempillantás alatt letöltődött az agyába. Rövid keresés után megállapította, hogy a menekülők kis csoportja aligha jelentene hasznot a marsi kolónia számára: csupán több száj, amit etetni kell, több tüdő, ami fogyasztja az oxigént…

– Sajnálom, de maguk nem szükséges tényezők az emberi faj túlélési folyamatában – mérte végig a sikló ajtajában álldogáló embereket. – Mit kezdene a kolónia egy cukrásszal, egy biztonsági őrrel, vagy akár egy vak önkéntessel? Páran maguk közül még talán átmennének a szűrőn, de a kupolavárosok élelmiszertermelő kapacitása, víz- és oxigénforrásai véglegesek. A jelenlegi telepeslétszám optimális, és ettől eltérő populáció csak veszélyeztetné a fajuk fennmaradását. Úgy vélem, maguk is belátják, hogy az egyed túlélése jóval alacsonyabb prioritású, mint egy egész fajé.

– Persze, logikus, de attól még elfogadhatatlan. Amúgy, ne a polgári foglalkozásunkat nézze! Biztosan nincs tisztában vele, hogy mi mindannyian írók vagyunk – mosolyodott el a szemüveges férfi, mint aki éppen hatalmas titkot oszt meg.

A t’amzin tiszt értetlenül bámult az emberekre. Újabb villámgyors keresést indított útjára az agyába letöltődő adatbázisban, de az eredménytől csak még zavarosabbá vált a helyzet. Az információs bank egyfajta művészeti ágként jellemezte az írói foglalkozást. A t’amzin logikára, tények ésszerű mérlegelésére épülő világában nem volt helye a művészeteknek. Az önkifejezés a tanulmányokban, munkában elért sikerekben, a társadalmi hasznosságban nyilvánult meg, minden mást csupán felesleges idő- és energiapocsékolásnak tartottak.

– Ezt jelentenem kell a feljebbvalóimnak – rázta meg a fejét Dirrah. – Úgy vélem, ebben az ügyben nem én leszek az illetékes.

– Tegye azt! Megvárjuk!

A parancsnok odaintett két fegyveres őrt, és meghagyta nekik, hogy ne engedjék kilépni az embereket az űrsikló ajtaján. Már azon volt, hogy a legközelebbi privát kommunikációs terminálról hívja a szenátust, ám feltámadt benne a kíváncsiság. Megtorpant, visszafordult az idegesen ácsorgó földiekhez.

– Tulajdonképpen mit csinálnak az írók? Definiálják, ha lehet! Az adatbázis szerint, valós és kitalált események elméleti sorozatát hozzák létre…

A szemüveges férfi elégedetten szusszantott.

– Tudja mit? Talán egyszerűbb lesz, ha meghallgat egy történetet. Feltéve, ha ráér.

Dirrah a csarnok közepén lebegő hatalmas kristálylapra pillantott. A kijelző szerint még legalább kétórányi munka akadt a földi űrsiklón, és a szenátus is biztosan hálás lesz, ha több információval szolgálhat, amikor kapcsolatba lép velük. A t’amzin alapelvei közé tartozott az a nézet is, hogy a hibás vagy elégtelen mennyiségű adat eleve kudarcra ítéli a döntési folyamat sikerességét. Rábólintott az ajánlatra.

– Rendben, de figyelmeztetem: ez aligha fogja befolyásolni a magukkal kapcsolatos döntésünket.

– Nem ülhetnénk le valahol? Úgy kényelmesebb lenne – futott át az emberek vezetőjének pillantása a hangárcsarnokon.

– Sajnálom, de nem hagyhatják el a járművüket.

A férfi a társaira pislogott, majd vállat vont, és letelepedett a sikló padlójára. A többi ember kis késéssel követte a példáját.

– Igyekszem nem okozni csalódást… – mosolyodott el halványan a szemüveges, azzal belefogott a meséjébe.

Első történet

Szemán Zoltán

Tűznéző

Amint a nap lebukott a hegyek mögé, a délutáni csendes havazás viharrá dagadt. Folyóvölgye fenyőit tépte, cibálta a szélvész, fehér torlaszokat épített, hogy aztán pár perc múlva le is rombolja az alkotását. A hevesen ingó fák között baljós zúgással robogott tova, felnyargalt a völgyet övező meredek hegyoldalon, és sivító huhogással száguldott a magasan fekvő kopár sziklaszirtek útvesztőjében.

Valahol félúton, a magasan fekvő kőmező, és az alant húzódó erdő között vert tanyát a törzs. Ha az alváshoz készülődő harcosok és asszonyaik kicsit figyeltek volna, talán megérzik a szélben a közelgő halál leheletét…

A barlang, amit számos tavasszal korábban találtak a felderítők, elég tágasnak bizonyult ahhoz, hogy a közel ötven főt számláló embercsoportot befogadja. Amikor a csapzott hírhozó megérkezett, és pár szóval, zihálva előadta, milyen remek új tanyát talált. Goru, a vezér elégedetten dörzsölte össze a tenyerét.

– Messze van?

– Ennyi éjjel – mutatta fel tíz ujját a hírnök.

– Fényébredéskor indulunk! – adta ki a parancsot Goru.

A törzs tagjai enyhe aggodalommal pislogtak a nagydarab, torzonborz vezetőjükre.

Nem sok holmit kellett cipelni, a táborukat elmosó árvíz szinte semmit sem hagyott meg nekik. Pár őzbőr, fából, kőből készült szerszámok, tucatnyi, tűzben edzett dárda és talán három íj jelentette a törzs teljes vagyonát. Sokan azzal érveltek, hogy az ár hamarosan elvonul, és minden visszatér majd a megszokott kerékvágásba. Az öregek azonban hümmögtek, és a fejüket csóválták a reménykedő szavakra.

– Tudás nélküliek vagytok! Vízasszony el akar üldözni minket, nem szereti, hogy itt vagyunk!

Goru is hallotta a törzs két legvénebb tagjának megjegyzését, de csupán dühös mordulással nyugtázta a kijelentést. A balsejtelemtől fűtött gondolat azonban befészkelte magát a fejébe, hát már másnap kiküldött pár megbízható vadászt, hogy keressenek új helyet a törzsnek, így akadtak rá a jelenlegi tanyájukra.

Sime megvakarta borzos üstökét, tekintete elsiklott alvó társai felett, a barlang bejáratára révedt. Gyermek volt csupán, amikor a hírhozó szavára elindultak a rejtek felé, de mára már megszokta és egy kicsit meg is szerette új lakhelyüket. Az odakint tomboló hóvihar be-berontott a szállásukra, belekapott a fenevadak elriasztására szolgáló tűzbe. A lángok mellett ücsörgő őrök fázósan vonták össze magukon a medvebundát.

– Hóapó dühös, rázza a szakállát – jegyezte meg az egyik.

– Még hogy Hóapó! Ostoba… – morogta a tőlük kissé messzebb ülő öreg Tűznéző.

A fiatal harcos elkapta tekintetét a morcosan kuporgó őrzőkről, és a barlang mélyebb részén, a saját tüze mellett gubbasztó alakra meredt.

– Te talán nem hiszel Hóapóban? – förmedt az idős emberre.

– Nem. Babonaság az egész, csak a tudás nélküliek hisznek benne.

Sime eltűnődve, szótlanul méricskélte a Tűznézőt. A férfi haja szürkésfehér csimbókokban lógott az arca mellett, nem kente zsírral fényesre, korommal feketére, mint a törzs többi tagja. Bár a Tűznéző az ő jelüket viselte, nem igazán tartozott közéjük. Sem ő, sem egykor a mára már halott társai.

A Tűznézők alig egy esztendeje érkeztek meg a törzshöz. A három, furcsa rongyokba öltözött férfira egy kora tavaszi vadászat alkalmával bukkantak rá a völgy déli bejáratánál. A törzs a tél során felélte szinte az összes tartalékát, és az embereknek enniük kellett. A szárított hús régen elfogyott, és már a felfüstölt halak is dohos, büdös ízt árasztva omlottak szét a szájban, így Goru minden férfit kirendelt: szerezzenek friss élelmet! A reggelek még a tél fagyát lehelték az elgémberedett tagokkal készülődő vadászokra, de az Égi Tűzgömb már előcsalogatta az első állatokat a rejtekeikből. A vezér maga is csatlakozott a portyához, és amikor a morgolódva, kelletlenül mozduló emberei nem hallgattak a szép szóra, dárdája nyelével bírta jobb belátásra őket.

A tavasz ígéretét sejtető napfényben ébredezett a fenyves. Éppen egy jól megtermett szarvast igyekeztek csendben megközelíteni, amikor az állat hirtelen felkapta a fejét, majd két szökkenéssel eltűnt a fatörzsek között. Goru dühödt ordítással iramodott a zsákmány után, a harcosok pillanatnyi késéssel követték, ám amint a tisztás közepére értek, döbbenten megtorpantak. A Tűznézők csontsovány triója egymásba kapaszkodva botorkált elő a bokrok takarásából, jártányi erejük is alig volt.

A vadászok ellenséges kiáltásokkal vették körbe az idegeneket. Nem tudták, kik lehetnek a jövevények, de nem is érdekelte őket. Aki nem a törzs tagja és a területükre lép, annak pusztulnia kell! Ősi törvény, ami alól nem volt kibúvó. Habár előfordult, hogy egy-egy nekihevült ifjú a társaival asszonyt rabolt, ha éppen úgy adódott, de e felett Goru általában szemet hunyt. Kivéve, ha annyira megtetszett neki a lány, hogy magának akarta… A frissen szerzett asszonyt befogadta a törzs, és csak eleinte kapott verést, hogy biztosan megkedvelje az új családját.

Ám a Tűznézők esete teljesen más volt. Bármilyen gyengék és elgyötörtek is, mégiscsak férfiak, tehát harcosok! A vezér nagyot üvöltve emelte magasra a dárdáját, és ugrott, hogy ledöfje a legközelebb álló alakot. Az idegenek arcukon tompa fáradtsággal, rémület nélkül bámulták a feléjük zúgó halált. Goru az utolsó pillanatban állította meg a fegyverét. Meghökkenve bökött a kiszemelt áldozat ruháján látható kör alakú jelre, amiben egy függőleges és egy egyenes vonal metszette egymást a szimbólum bal alsó negyedében.

– Ez mi?

– A jelünk. A csoport, akikhez tartoztunk – felelte az ismeretlen. Szavai furcsán, már-már érthetetlenül csendültek.

Goru megrázta a fejét, majd tétova mozdulattal előhúzta a nyakában csüngő csontmedált. Összehúzott szemöldökkel vizsgálta hol a nyakékét, hol a férfiak öltözetére erősített szimbólumot. A vadászok értetlenül pislogtak a vezérükre. Óráknak tűnő pillanatok teltek el súlyos némaságban, majd a vezér elvigyorodott.

– Egy a jelünk, hát egy vérből származunk! – mutatta fel a bőrszíjon függő ékszerét. – Őseink egy földet taposhattak, ezért nem ölünk meg titeket. Sime! – fordult a legifjabb harcosához. – Vezesd őket a barlanghoz, az asszonyok adjanak nekik enni! Mi folytatjuk a vadászatot, de este beszélünk!

Sime kedveszegetten figyelte, amint a társai eltűnnek az erdőben, aztán ébredő kíváncsisággal a jövevényekre pillantott. A férfiak látványára enyhe borzongás futott át a testén. Soha nem látott fivérei kortalannak tűntek, mégis, mintha már nagyon sok tavaszt megéltek volna. Sápadt arcukat ráncok szabdalták, seszínű hajukat szokatlanul rövidre nyírták. Szürke, mocskos öltözetük cafatokban lógott rajtuk, és nem emlékeztettek semmiféle ismert állat bőrére. Az ifjúnak ezernyi kérdése lett volna, de a kíváncsiskodás nem illett egy harcoshoz.

– Gyertek! – mordult rájuk, és ütemes, sebes járással elindult, hogy mutassa az utat.

Közeledtükre ijedt nők és csillogó szemű gyerekek rebbentek szét a barlang bejárata előtt. Csak az ifjú heves ordítozására voltak hajlandóak közelebb jönni. Amikor az idegenek fáradt, fájdalmas nyögésekkel lehuppantak a mindig pislákoló tűz mellé, Sikka, Goru első párja erőt vett magán és odatoppant hozzájuk. A szikár asszony végigmérte a csontsovány idegeneket, tekintete elidőzött kör alakú jelükön, majd kurta vakkantással ételért kiáltott a távolabb álldogáló nőknek.

Sime szótlanul, összevont szemöldökkel bámulta a jövevényeket. Látszott rajtuk, hogy éhesek, mégis csak lassan, módjával csipegették a halat. Látszólag tudomást sem vettek a törzsről, és amíg ettek, a tekintetüket le sem vették az apró lángnyelvekről.

„Tűznézők!” – gondolta az ifjú vadász, és maga sem tudta, miért, de megborzongott. Szívesen szóba elegyedett volna velük, ám valami furcsa, megmagyarázhatatlan félelem meggátolta ebben. Na, meg hát Goru megmondta: majd este beszélnek. Este, amikor a törzs minden tagja jelen lesz, és mindenki hallja majd a történetüket.

A portya napszálltával tért vissza. A vadászok diadalmas kurjantásokkal szabadultak meg zsákmányuk terhétől. Az álmából felzavart medve csontjain kevesebb hús akadt ugyan, mint más időszakban, de a tényt, hogy senki sem sebesült vagy halt meg a fenevad lemészárlásában, biztató jelnek vették.

– Jó év lesz! Lám, máris Medve Úr a vacsoránk! – mondogatták egymásnak az emberek, amikor körülülték a magasra csapó tábortüzet.

Goru elégedett böffenéssel lökte félre a lerágott csontdarabot. Zsíros, véres kezét a mellkasát borító hódbundába törölte, majd a csendben üldögélő jövevényekre meredt.

– Na, halljuk a ti történeteteket! Kik vagytok? Honnan jöttök? Merre van a táborotok? Jönnek-e még többen?

Az idegenek vezetője elszakította pillantását a lángoktól, és fürkész tekintettel végigmérte Gorut.

– Ő Todd, ő Josh, én pedig Mark vagyok. A táborunk elpusztult, csak mi éltük túl a földrengést.

– Ne így szólj! Nem értelek! – rázta meg kusza üstökét a törzs vezére. – Egy a nyelvünk, de mégsem az. Mi az a földrengés?

– Amikor megmozdul a föld…

– Ezt már értem. Szóval, csak ti maradtatok?

– Igen – felelte kurtán Mark.

Sime úgy tett, mintha lefoglalná a markában szorongatott húsdarab marcangolása, de nyitva tartotta a szemét. Fiatal kora ellenére is szemfüles volt, jól értett a nyomolvasáshoz és mindig megérezte a veszélyt. Mint ahogy azon az estén azt is érezte, hogy az újonnan érkezettek vezetője hazudik. Vagy talán csak nem mond el mindent. Sime szólt volna, de tudta, felesleges. Goru figyelembe sem venné egy tapasztalatlan vadász aggodalmait.

Akárhogy is, de a három férfi velük maradt. Az első pár hét alatt kiderült, hogy valami nincs rendben velük. Hiába ettek, nem kaptak igazán erőre. Hiába aludtak, mégis fáradtnak tűntek. Legtöbbször csak dideregve a tűz mellé húzódtak, és bámulták a lángnyelvek táncát.

Goru hamar megunta a dolgot, mert az első közös vadászat alkalmával rájött, hogy a törzs új tagjai használhatatlanok. Ügyetlenek, lassúak, és akkora zajt csaptak a fák között, hogy a legsüketebb vadat is elriasztották.

Az asszonymunkákhoz sem értettek. Nem tudták, miként kell kikészíteni a bőrt, megnyúzni a zsákmányt, és sejtelmük sem volt, melyik bogyó ehető, melyik mérgező.

Goru dühöngött, és legszívesebben elzavarta volna a Tűznézőket, de a törzs szokásai nem engedték. Akik az ő jelüket viselték, azokat egy vérből valónak tekintették, így az életük szent volt, és nem tagadhatták meg tőlük a segítséget. Igaz, akadtak kivételes esetek. Néha, nagy éhínség idején előfordult, hogy a legöregebbektől, magatehetetlenektől meg kellett válniuk. Ám ez semmiképpen sem állt fenn, hiszen bőven akadt vad az erdőben, hal a folyóban.

Végül Mark és társai a gyerekek mellett kötöttek ki. Velük mentek ellenőrizni a nyúlcsapdákat, ők mutatták meg az idegeneknek, melyik gyümölcsből szedhetnek. Az egyetlen, amiben a jövevények, különösen a vezetőjük, jó volt, az a regélés. Amikor éppen el tudtak szakadni a tűz bámulásától, csodás történeteket meséltek. A kölykök esténként a Tűznézők köré gyűltek, és szájtátva hallgatták a repülő lényekről, legyőzhetetlen harcosokról szóló meséket. Bizony, nemegyszer előfordult, hogy még a meglett vadászok is a fülüket hegyezték, de a világ minden bundájáért sem ültek volna közelebb. Hová is lenne a világ, hogy egy tiszteletben álló férfi gyerek módjára, csillogó szemmel hallgasson holmi tudás nélküli beszédet!

Tavasz közepén járhattak, amikor a betegség felütötte a fejét. A törzs tagjai sorra kidőltek, lázasan izzadtak, gyomrukban nem maradt meg az étel. A még járóképes vadászok naphosszat rótták a rengeteget, hogy kiesett társaik helyett is elegendő élelmet szerezzenek, így a betegekkel leginkább csak pár asszony és a Tűznézők törődtek. Habár rájuk nemigen lehetett számítani. Amennyire csak tudtak, félrehúzódtak, saját öltözetükből tépett darabbal takarták el az arcukat, és gyakran mártották vízbe a kezüket. Goru kérdésére azt felelték, hogy náluk ez a szokás, amikor betegség dúl a törzsben.

Simét sem kímélte meg a kór. Az ifjú egy-egy lázroham között hallotta a jövevények fojtott szavú beszélgetéseit, de olyan szavakat használtak, amiket még soha nem hallott.

– Szóval, a malária kizárva? – fordult egyszer Mark Joshhoz.

– Biokémikus vagyok, nem orvos – csóválta meg a fejét a másik Tűznéző. – Talán tífusz lehet, de labor nélkül nem tudom biztosra.

– Oké, van valamink, amivel legyőzhetjük a betegséget?

– Aligha. Persze, ha lenne legalább alap antibiotikum-koktélunk… Feltéve, ha nem vírusos, mert akkor még az sem segítene. Talán valamelyik növényben akad ellenanyag, de sejtelmem sincs a botanikáról.

– Esetleg használhatnánk penészt – szólt közbe Todd. – Abban van penicillin, nem?

– Aha, csak nem tiszta. Könnyen meglehet, hogy pont azzal ölnénk meg őket – riposztozott Josh. – Te csak maradj meg a kvantummechanikánál, ne kotyogj bele olyanba, amiről sejtelmed sincs!

– Na, mert te értesz a gyógyszerekhez, igaz?

– Többet, mint te!

– Elég legyen, hagyjátok abba! Tehát semmit sem tehetünk. Nos, ez esetben… – kezdett bele Mark, ám amikor észrevette, hogy Sime láztól fénylő arca feléjük fordul, gyorsan elhallgatott.

A járvány pár hét alatt elmúlt. Csupán két idősebb nőt és egy deresedő halántékú harcost vesztettek. Ám onnantól kezdve Sime igyekezett távol tartani magát a Tűznézőktől. Sokáig tanakodott magában, mit tegyen, végül csak elmondta Gorunak, hogy mit beszéltek idegen fivéreik. A törzsfőnök végighallgatta a rövid beszámolót, majd bozontos szakállát markolászva, nagyot fújt.

– Ugyan! Messziről jöttek, másként beszélnek. Ha te mennél hozzájuk, téged is furcsállnának – zárta le Goru az ügyet.

A nyár derekán jártak, amikor Todd meghalt. A férfi testén először olyan sebek jelentek meg, mint akit a fagy érintett. Estére vért köhögött, és a hajnali napfény már merev, mozdulatlan testre hullott. A törzs tagjai rémült tekintettel álldogáltak a halott mellett, és kérdő pillantásokkal illették a vezérüket. Úgy tűnt, Goru is tanácstalan, mert csak rájuk ordított, hogy menjenek, építsenek máglyát. A két megmaradt Tűznéző szótlanul, megroskadt vállal nézte végig, ahogy társukat elemésztik a harsogó lángok. Sime aznap este legyőzte idegenkedését, és közelebb ült a jövevényekhez. Vakaródzást mímelve igyekezett elcsípni azt a pár szót, amit a Tűznézők egymás között váltottak.

– Entrópia?

– Talán. Nem tudom. Túl gyorsan történt, így a sugárzást valószínűleg kizárhatjuk.

– És ha mégsem?

– Akkor pár napon belül mi is halottak leszünk.

A fiatal vadász egy kukkot sem értett az egészből. A jövevények nem haltak meg, elmúlt a nyár és még mindig életben voltak.

Egészen kora őszig.

Egyik este, amikor a barlangba besündörgő szél már a tél hidegét lehelte az emberekre, Josh fáradtságra, fejfájásra panaszkodva heveredett le. Reggel még felkelt, és reszketeg lábakkal követte a gyerekeket az erdőbe, ám alig ért az Égi Tűzgömb útja csúcsára, nagyobbacska fiú esett be a táborba lélekszakadva.

– A Tűznéző… – lihegte. – Összeesett… Nem tudjuk, mi van vele…

Sime nemrég tért vissza a vadászatról, meghallotta a rémült szavakat. Ledobta válláról a három kövér vadkacsát, és a fiú vezetésével az erdő felé sietett. Félúton sem jártak, amikor rádöbbent, hogy valaki zihálva törtet a nyomukban. Felmordult és harcra készen megpördült, de csak az utánuk loholó Markot pillantotta meg. A Tűznéző sápadt, vékony arccal, szemében rémülettel hőkölt meg a magasra emelt dárda láttán.

– A társam… – nyögte.

– Tudom! Gyerünk! – intett Sime.

Josh egy apró tisztáson átfutó, hűvös vizű csermely partján hevert. A kölykök félrehúzódva bámulták, és bár látszott rajtuk, hogy legszívesebben elrohantak volna, a kíváncsiság mégis ott tartotta őket. Mark térdre vetette magát a társa mellett, és ismeretlen szavak tucatjait mormolta.

Az ifjú vadász nem értett a gyógyításhoz, de a földön elnyúló Tűznéző, kékes-lilásra színeződött ajka és feldagadt, eltorzult arca láttán biztosra vette: itt már nincs segítség.

Josh fennakadt szemmel hörgött, rángatózott.

Mark bénultan, tehetetlenül bámult:

– Mi történt? Mi történt? – hajtogatta, ám a vergődő férfi már messze túl volt azon a ponton, hogy bármit is felfogjon a környezetéből.

Sime nagyot nyelt, és elszánta magát: megkönnyíti Josh útját az ősökhöz. Két marokra kapta a dárdáját és határozott, gyors mozdulattal a férfi szívébe döfte.

Mark elborzadva vetette magát hátra.

– Mit tettél!? Megölted Josht!

– Meg tudtad volna menteni?

– Nem, de…

– Megkönyörültem rajta. Már az őseivel ül az örök lakomatűz mellett – vont vállat az ifjú.

Goru éktelen dühbe gurult, amikor meghallotta, mi történt. Rettenetesen megverte Simét. Ha a harcosok nem fogják le a tomboló főnököt, talán a fiatal vadász is csatlakozott volna a túlvilág lelkeihez. Amikor a főnök már úgy-ahogy lecsillapodott, fújtatóként emelkedő-süllyedő mellkassal dördült a félig eszméletlen Simére:

– Hogy merészelted az engedélyem nélkül megölni? Ő is egy volt közülünk! Életben hagylak, de csak azért, mert jön a tél, és szükség lesz minden férfira az utolsó vadászatokon. De ne hidd, hogy ezzel vége! Ha Hóapó és Fagyasszony megérkezik, te mész majd fáért, te járod az erdőt, hogy élelmet szerezz nekünk!

A hideg hamarabb jött, mint várták, és a sokszor napokig tomboló hóviharok a barlangba zárták a törzset.

Sime sóhajtva pislogott a Tűznézőre, de Mark nem volt beszédes kedvében. Amióta Josh is átköltözött az ősök földjére, a férfi még csendesebb lett, ritkán szólt. Már nem mesélt a gyerekeknek, mint régen, és a kölykök csalódottan ugyan, de tudomásul vették a változást. A Tűznéző mogorvasága egyre nőtt, és már a törzs egyetlen tagja sem szívesen állt szóba vele. Lélegző halottnak, szellemnek tekintették.

Akárcsak Simét.

Amiért megölte a törzs egy tagját, valójában száműzetést, vagy halált érdemelt volna, és csupán Goru kegyelme miatt élhetett még. Kitaszítottá vált.

A két kiközösített akarva-akaratlanul is a barlang legkisebb, a bejárathoz legközelebb eső tüzéhez került, és a múló napokkal megszokták egymás szótlan társaságát.

Sime hirtelen felkapta a fejét. A szél huhogásába ismeretlen hang vegyült: kurta, emberi kiáltás. Az őrök is meghallották, felpattantak, és kőhegyű dárdáikat szorongatva, a szemüket meregették az odakint táncoló hóviharra.

A következő pillanatban elszabadult a pokol.

Tucatnyi ismeretlen férfi rontott be a barlangba. Ordítva, hujjogva rohanták le a megdöbbent őrszemeket. Mire Sime felpattant, a két őr már bezúzott koponyával hevert a sziklapadlón.

– Idegenek! – bődült el az ifjú, és acsarogva ugrott a felé vetődő alak elé. Döfése talált, reccsenve ütötte át a jeges-havas szakállú ismeretlen férfi mellkasát.

Ezalatt a törzs férfitagjai dühös kiáltásokkal ugrottak talpra, és harcba szálltak.

Újabb ellenfél került Sime elé. A magas, villogó szemű harcos válláról soha nem látott állat sárgásvörös bundája lógott. Ujjai furcsán csillanó rudat markoltak. Sime gonosz vigyorral lendítette felé a dárdáját, ám az idegen könnyed mozdulattal félreütötte a fegyvert. Az ifjú elhűlve látta, hogy a tűzben keményre edzett fa dárdanyél úgy tört ketté, mint a száraz nádszál. Félrehajította a használhatatlanná vált fegyvert, és vicsorogva az ellenségére vetette magát. A férfi erős volt, de sikerült a földre rántania. Egymást ütve, fogást keresve gurultak ide-oda, amíg Simének sikerült gyenge pontot találni. Vadállatias hörgéssel harapta át a támadója nyaki ütőerét. A szájába toluló meleg, fémes ízű vér arra késztette, hogy még tovább tépje, marcangolja egyre gyengülő áldozatát. A furcsa bundába öltözött férfi elernyedt, nem mozdult többé.

Sime feltérdelt, és miután futó pillantással meggyőződött róla, hogy az ellenfele halott, ajka önkéntelenül is a párviadalban győztes hím üvöltésére nyílt. Mire az utolsó hang is elhagyta a torkát, már jóformán csak halott vagy haldokló idegenek maradtak a barlangban. Kevesen is voltak, és nem igazán sikerült meglepniük a törzset.

Sime véres arccal, boldog vigyorral pislogott a Tűznézőre. Mark a falhoz lapult, és elborzadva meredt vissza rá.

Gyáva! – villant át a megvető gondolat az ifjú agyán. – Semmire sem jó!

Goru parancsára megfosztották a halottakat az öltözetüktől, majd pár férfi elcipelte a testeket a barlang mélyére.

– Mit csinálnak velük? – kérdezte rekedten Mark, amikor látta, hogy pár asszony is csatlakozik a hullaszállítókhoz.

– A hús nagy kincs – felelte Sime közömbösen.

– Te magasságos! Megeszitek őket?

– Aki nem akar éhen halni, az nem válogathat.

A fiatal harcos értetlenül pislogott az öklendezve kétrét görnyedő Tűznézőre, majd megcsóválta a fejét. Hiába volt egy a jelük, Mark továbbra sem illett bele a törzsbe. A hús az hús. Mindegy, hogy medve, őz vagy ember.

– Ez… ez gyakran történik? – szólalt meg a Tűznéző. Reszkető hangja felszította Sime megvetését.

– Micsoda?

– Hogy idegenek jönnek, és ti… – Mark a kezével ügyetlenül harcot mímelt.

– Szinte minden télen és tavasszal. Az öregektől hallottam, hogy egyre gyakrabban megesik. Azt mondják, régen évekig nem találkoztunk más törzsekkel.

Még jóformán meg sem nyugodtak a kedélyek, mély, dübörgő hang töltötte be a barlangot. A talaj megmozdult a lábuk alatt, kisebb-nagyobb szikladarabok zápora hullott a riadtan forgolódó emberekre. Ám mire kitört volna a pánik, a rengés megszűnt, csupán a sebesültek jajszava, és a levegőben szállongó por emlékeztetett a veszedelemre.

– Földanya haragszik ránk! – sikoltott fel egy fiatal nő.

– Ostoba! – morgott a Tűznéző kicsit magához térve.

Goru éppen mellettük cammogott el, meghallotta Mark szavait. Bosszús tekintettel Mark felé perdült:

– Szerinted mi volt ez, ha nem Földanya dühe?

– Lavina. A laza hóréteg túl nehézzé vált és lecsúszott a hegyoldalon. Ennyi.

A törzsfőnök hümmögött egy sort, megsimogatta gubancos szakállát, majd elkeskenyedő szemmel Simére mordult:

– Fényébredéskor kimész és körülnézel! Nem szeretném, ha kiderülne, hogy ezek – bökött fejével a barlang mélyére szállított testek irányába –, csak felderítői voltak egy nagyobb csapatnak. Vidd magaddal a Tűznézőt, mert úgy tűnik, ért a hegyek nyelvén!

Az ifjú vadász elkeseredetten nyitotta szóra a száját, de legfeljebb csak Goru távolodó hátának címezhette volna a tiltakozását. Tudta, a vezér döntése, hogy Markot választotta társául, csupán ürügy volt. Goru meg akar szabadulni tőlük. Örökre.

A hajnal már ébren találta Simét. A harcos pár rúgással felébresztette a Tűznézőt.

– Mozogj, mennünk kell!

Kelletlenül vágtak neki az útnak. Az éjszakai vihar elvonult, és a ragyogó napsütésben sziporkázó friss hóban, csak lassan, hunyorogva tudtak haladni. Sime a hegycsúcsok felé vette az irányt.

– A nyomomba lépj, úgy könnyebb – szólt hátra a társának.

Mark lihegve követte.

– Miért megyünk felfelé?

– Mert onnan messzebbre látunk. Ha az idegenek a környéken vertek tanyát, akkor tüzet is raktak. Ha pedig tüzet raktak, a magasból észrevesszük a füstöt.

Néhol derékig süppedtek a puha porhóban, de az is előfordult, hogy métereket gurultak vissza, amikor megbotlottak, elestek. A Tűznéző hamar elfáradt. Megmakacsolta magát, megtorpant, és egy jókora sziklának támaszkodott. Sápadtan dörzsölte a mellkasát, sípolva, apró hördülésekkel kísérve zihált.

– A francba! Ez így nem lesz jó! – nyögte fájdalmasan eltorzult arccal. – Én egy tapodtat sem megyek tovább! Nem bírok…

Sime dühös mordulással fordult felé, ám a torkán akadt a szidalomáradat. A közeli hegyoldalon szokatlan csillogásra lett figyelmes. A hótömeg alól jókora, ívelt tárgy bukkant elő. Az ifjút leginkább a telő holdra emlékeztette a formája.

– Az mi lehet?

Mark a jelzett irányba fordította a fejét.

– Egy reléállomás vagy műholdas kommunikációs központ – felelte izgatottan.

– Nem értelek. Beszélj a mi nyelvünkön!

– Erre nincs szavatok. Gyerünk! Oda kell mennünk!

– Nem! Az ellenséges törzs után kutatunk, nincs időnk holmi félholdakra!

– Félsz talán?

A fiatal férfi válaszként bosszankodva mormogott valamit. Igen, félt, de ezt nem ismerte volna be senkinek, még a Tűznézőnek sem.

Mark fáradtságát mintha elfújták volna. Határozott, fürge léptekkel elindult az ismeretlen tárgy felé. Sime utána kiáltott, majd – mivel a társa nem reagált – fogcsikorgatva a nyomába eredt.

Az Égi Tűzgömb már csupán lándzsahossznyi magasságban járt a hegycsúcsok felett, amikor elérték a céljukat. Az ifjú szívében balsejtelemmel és félelemmel bámult fel a szürke, félköríves akármire. Sokkal, sokkal nagyobb volt, mint gondolta volna. A jókora, homorú korongot még talán egy tucatnyi férfi sem tudta volna átérni. Arra eszmélt, hogy a Tűznéző nagy nyögésekkel kísérve térdre veti magát, és jobb híján a kezét használva igyekszik elkotorni a havat a furcsa tárgytól pár lépésnyire.

– Mark, mit csinálsz?

– A bejáratot keresem. Ne ácsorogj ott olyan hülyén, inkább gyere, segíts!

– Miféle bejáratot? Mi ez? Valami barlang?

– Igen, az – dermedt meg egy pillanatra Mark. – Már amúgy sem jutnánk vissza a törzshöz, ha nem akarunk megfagyni az éjjel, meg kell találnunk a… barlang bejáratát!

A harcos kénytelen-kelletlen beismerte, hogy igaza van, hát ő is nekiállt eltakarítani a havat. Hideg ide vagy oda, szakadt róluk a víz. A gyorsan aláhanyatló nap sürgette őket. A szabad ég alatt eltöltött éjszaka majdhogynem egyenlő lett volna a biztos halállal.

– Megvan! Megtaláltuk! – kiáltott fel a Tűznéző.

A fiatal vadász már a hó fogságából lassan kiszabaduló függőleges, sima felületet sem tudta hova tenni, de a szemük elé táruló szürke lapot még annyira sem értette. A dudorokkal tarkított lap mellett mintha apró tüzek égtek volna. Arra rájött, hogy a sima felület a barlang külső fala lehet, de a benne világító fények nyugtalansággal töltötték el.

– Add, hogy működjön a chipem… – motyogta Mark, azzal odaérintette a csuklóját a fényekhez.