BERTA ÁDÁM

GYEREKKORUNK
LEGSZEBB
NYARA

Szerző: Berta Ádám

Szerkesztő: Bakos Gyöngyi

Borító- és könyvterv: Gerhes Gábor

A borító Bart Jákob: Plüss sárkány apokalipszis után című rajzának felhasználásával készült.

A könyv megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

© Berta Ádám és a CSER Kiadó, Budapest, 2024

Minden jog fenntartva.

Jelen könyvet, ill. annak részeit tilos reprodukálni,
adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában
vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, fényképészeti úton vagy más módon – közölni a kiadó engedélye nélkül.

ISBN 978-963-278-750-3

Kiadja a CSER Kiadó

Felelős kiadó: a kiadó vezetője

1114 Budapest, Ulászló u. 8.

Telefon: (+36-1)386-9019

E-mail: info@cserkiado.hu

Honlap: www.cserkiado.hu

Tördelés, nyomdai előkészítés: Müller Péter

POCSÉK KISZOLGÁLÁS

A reptéren bérautóba ült, és egyből az IKEA-ba hajtott pár apróságért. Vett rádiót is, arra az esetre, ha jólesne, hogy szóljon valami helyi jellegű zene vagy szöveg a házban. Ha nyomasztani kezdené a csend, ámbár Balázs általában véve szerette a csendet, inkább a zaj tette ingerlékennyé. Itt nem volt zaj, még kutyaugatás se. Csak a szél zúgott, és ha kisétált az óceánhoz, a hullámverés lenyugtatta. Délutánra ért a kertkapuhoz, a zárba tolta a kulcsot, amit előző itt-tartózkodásakor kapott az ingatlanostól. A kapu ugyanabból a keményfából készült, mint a házat négy oldalról körbefogó, nem túl magas, masszív deszkapalánk. Novemberben aláírta az adásvételi szerződést, és egyből lement a birtokba adás. A ház három kilométerre volt a kisvárostól, négy óra autóútra a repülőtértől, és bő fél éve üresen állt. Legközelebb már saját kocsival jöhetnek ide Budapestről, most még korai lett volna. Nagyjából két napig fog tartani az út. Onnantól kezdve az autójuk itt marad. Ha minden jól megy, egy-két hónapon belül kiadhatja az otthoni lakást, hiszen úgy tervezi, a vakációt leszámítva egész évben Spanyolországban fognak lakni. Ha Budapesten akad dolguk, barátoknál szállnak meg, vagy legfeljebb szállodába mennek.

A kulcs fordult a zárban, Balázs elégedetten sétált végig az alsó szint fehér padlócsempéin. Előtér, nappali, konyha. Három szint, több mint kétszáz négyzetméter, Balázs még nem lakott ilyen nagy házban. Szerencsére bútorozatlanul kínálták eladásra. Tavaly novemberben, az első bejárás alkalmával lett figyelmes egy zászlócskára. A konyhában volt, az egyik ablakpárkányon. Később kinyitotta az ablakot, és véletlenül leverte. Kék zászló volt, nagyjából húsz centi magas, drót zászlórúdon, parafadugó talapzattal. A kék mező közepén sárga kereszt, amelynek végei bütykösen kiágaztak, mint a kutya elé dobott csont végei a rajzfilmekben. A kereszt bal oldali száráról egy A betű fityegett, a jobb oldaliról pedig egy kilencven fokban elforgatott E betű. Balázsnak nem volt ismerős. Eszébe jutott, hogy utánanéz, milyen zászló, aztán kiment a fejéből. Felemelte a földről, hogy visszategye a párkányra.

Bőven el fognak férni, gondolta magában Balázs most, januárban. Angi és ő otthonról nyomják, jól jön majd a két dolgozószoba, az üvegezett veranda, a délnyugati fekvésű terasz. Az a lényeg, töprengett, hogy kevés bútor kell. Nem szabad mindent telezsúfolni cuccokkal. Kitalálta, nagyjából mekkora kanapéra lenne szükség, és hová fogják tenni. A nappali óriási ablakából kilátás nyílt az óceánra. Az ülőgarnitúrának az ablakkal szemközt van a helye, gondolta Balázs. Hiába nagy a ház, ha telepakoljuk lomokkal, nem lesz lakályos. Megköszörülte a torkát, lelki szemei előtt felvillant a magyarországi környezet, amiben nagyjából nyolc évet húztak le. Látta maga előtt a régi nappalit, a dohányzóasztalt, aztán eszébe jutott az urna. Reggel kicsit eltökölte az időt, és már sietett a reptérre, úgyhogy kartondobozostul az asztal közepére tette. Előző nap, miután hazaért Szegedről, a kocsiban hagyta. Ma reggel szaladt le érte, pár perccel azelőtt, hogy megjött a taxi. Kabátban volt, könyökével odébb tolta az alacsony asztalon álló nagy üveg szénsavas ásványvizet, sietve lecsapta a kartondobozt az asztalra, a lendülettől egy magazin a padlóra esett és kinyílt. Balázs odapillantott, nem tette vissza a magazint az asztalra. Egyetlen színes kép töltötte be az oldalpárt, egy kutya valami vadvirágos mezőn. Angi biztos furcsállta volna, ha a dohányzóasztal közepén találja az urnát. Angi egy hétig nem volt otthon, Németországba kellett utaznia munkaügyben, meetingek vagy továbbképzések zajlottak az anyacégnél, Balázs nem emlékezett pontosan. Terv szerint Balázs hamarabb fog visszaérkezni Budapestre, mint Angi, lesz ideje elrakni a dohányzóasztalról az urnát olyan helyre, ahol nincs szem előtt.

Hirtelen jött az egész, Balázsnak kora délelőtt csörgött a telefonja, a kijelzőn egy 62-es körzetszám villogott. Szeged, gondolta Balázs, és felvette. A temetőből keresték. Tíz és fél év telt el édesanyja temetése óta, számolt utána magában, miközben a nőt hallgatta.

– Le kell utazni? – kérdezte Balázs.

– Nem feltétlenül – válaszolta az ügyintéző. – Kiállítom a számlát, ön átutalja az összeget, aztán postázzuk a papírokat két példányban, és ha megkapta, az egyik példányt aláírva visszaküldi.

Balázst magát is meglepte a válasza.

– Ne írjon számlát – kérte a nőt. – Hányig vannak nyitva? – Az órájára nézett. – Odamegyek.

Nem volt semmi dolga, Angi aznap repült Kölnbe. Három órával később Szegeden, a temetői iroda előtt szállt ki az autóból.

A nő egyedül volt a helyiségben, az íróasztalnál ült. Bal felől, a falnál egy ruhásszekrény kinézetű bútordarab, a tetején rádió, halkan szólt a zene, vége lett a számnak, duruzsolva beleszólt a műsorvezető.

– Jó napot! Noszlopy Balázs vagyok, délelőtt velem beszélt telefonon – mondta, miután becsukta maga mögött az ajtót. – Úgy döntöttem, elhozom a hamvakat.

Az ügyintéző kicsit meglepődött, kikereste a kartotékból a parcellaszámot, hívta az alkalmazottat, aki a sírhoz kísérte Balázst. A fekete kezeslábast viselő férfi gyakorlottan tekerte le a fémlap elülső részét, láthatóvá vált a beton síremlékbe vágott henger alakú nyílás, amelyet kitöltött az urna. Az annak idején fényes henger mostanra elszürkült, helyenként fekete foltok voltak rajta, a hátsó fele bezöldült. Halványan sütött a nap, január lévén a sír környékén deres volt a fű. Jéghideg lehet az urna, gondolta Balázs. A munkás visszapattintotta a lapot, amelyen Balázs édesanyjának neve állt. Szürke munkáskesztyűt viselt, két sárga csíkkal. Az irodáig ő vitte a leginkább konzervdobozra hasonlító, magas hengert, ott talált egy megfelelő kartondobozt, beletette, és a dobozt minden ceremónia nélkül Balázs kezébe nyomta. A sírtól az irodáig több mint fél kilométert kellett ballagniuk az aszfaltozott temetői úton. Balázs kissé lemaradt, az jutott eszébe, talán életében utoljára jár ebben a temetőben, talán utoljára látta a réztáblát, amelyen anyja lánykori neve állt, alatta zárójelben a születési éve és az a bizonyos, tíz évvel ezelőtti évszám. 2009. Anyja halálával hosszú sorozat zárult le, Balázs az előző hét évben vesztett el három nagyszülőt és az apját. Az anyai nagyapját nem ismerte, feltehetőleg már Balázs születésekor sem élt. Apja, nagyszülei másik temetőkben, más városokban nyugszanak. Anyai nagyanyja a rokonság kérésére az országhatár túloldalán. Balázs először gondolt a családra abból a szempontból, hogy miután az élet kihuny, a térképen kis zászlócskákkal bejelölhető, elszórt síremlékek maradnak belőle. Nem volt temetőbe járó típus, és arra gondolt, ha Angival egyszer a jövőben gyerekeik születnek, feltehetőleg ők sem temetőtúrákkal akarják majd tölteni a hétvégéket.

Gyorsan jött a gondolat, de helyesnek látszott. Minthogy nemrég eldöntötték, kitelepülnek Spanyolországba, úgy érezte, az lesz a legjobb, ha az édesanyja hamvait tartalmazó urnát a saját kertjükben, a spanyolországi ház mögött földeli el. Tíz év múlva újra meg kellene váltani a szegedi sírhelyet. Nem kell majd kapcsolatba lépnie az ügyintézővel. Illetve esetleg az ügyintéző utódjával, hiszen a nő sem fog örökké itt dolgozni, talán öt éve van nyugdíjig, gondolta Balázs, aki nemigen tudta sikerrel megsaccolni az emberek életkorát. Mindenesetre a sírhelyek léptékével mérve mi az a három-négy megváltás, amire még Balázs életében sor kerülhet? Semmi, gondolta magában. Mindegy, hogy az anyja sírja áll-e még a szegedi temető aszfaltozott útja mellett harminc-negyven évig, vagy nem. Ha meghalok, senki nem fogja észben tartani, hogy a sírhelyet meg kell újítani, gondolta. Sokkal jobb helyen lesz a kert végében, tette hozzá magában, elköszönt az ügyintézőtől, az urnát kartondobozostul a vezetőülés mögé tette, és visszaautózott Budapestre.

Aznap már nem gondolkozott rajta, Angival Skype-oltak, aki fáradtan ült az ágyon a szállodában. Hosszú napja volt, a végén a repi vacsoráról sem lehetett elszökni. Egy darabig mesélt Balázsnak, aztán azt kérdezte:

– És te mit csináltál ma?

– Szegeden voltam. Elhoztam anyám hamvait a temetőből – mondta Balázs.

– Micsoda? – kérdezte Angi.

– Jól értetted. Telefonáltak, hogy újítsam meg a sírhelyet. Agyaltam egy darabig, és arra jutottam, inkább elhozom. Majd ha itthon leszel, elmesélem, miért.

– Na jó, te tudod. Kicsit meglepődtem.

Balázs látta a képernyőn, hogy Angi belekortyol egy üveg ásványvízbe.

– Reggel megyek Spanyolba – mondta Balázs.

– Oké, akkor telefonon tudunk beszélni. Majd hívlak, ha végeztem – felelte Angi. – Amúgy képzeld, mit olvastam. Unalmas volt a délutáni tréning, de találtam egy tök jó cikket a neten. Arról szólt, hogy ha valaki folyton elveszti a türelmét vagy dühöng, akkor az azért van, mert van a fejében egy olyan szinaptikus kapcsolat, ami nagyon erősen összetapadt, és az vezet a dühhöz. Ha kibírná, hogy egy darabig ne dühöngjön, akkor a szinaptikus kapcsolat elhalna. Majdnem úgy kell elképzelni, mint egy élőlényt, csak ez a kapcsolat a dühöngésből táplálkozik, onnan nyeri az energiát, amire szüksége van ahhoz, hogy fennmaradjon. Akinek dührohamai vannak, nincs más teendője, mint hogy kibekkeljen egy hosszabb időszakot anélkül, hogy elszakadna nála a cérna, utána már nem fog ismétlődni a rossz rutin. Csak ezt baromi kevesen ismerik fel.

– Tök érdekes – mondta Balázs.

Még beszélgettek egy kicsit, aztán letették.

Balázs és Angi úgy tervezték, két hónap múlva, márciusban autóba ülnek Budapesten, kedvenc szobanövényüket is magukkal viszik a hátsó ülés lábterében, és átteszik a székhelyüket a spanyolországi házba. Angi tudott otthonról dolgozni a német cégnek, függetlenül attól, hogy melyik országban élnek, Balázs pedig régóta szabadúszó. Két hónapnak elégnek kell lennie arra, hogy berakodják a tárolóba a budapesti lakásban hányódó fölösleges holmit, és minden egyebet elintézzenek Budapesten.

Balázs nyolckor ébredt, sétált egyet, kiment az óceánpartra, egy kávézóban reggelizett. Visszafelé menet befordult az utcájukba, kis testű kutya szaladt egy darabig a kocsi mellett, a fejét fekete foltok borították. Ejha, mint valami leopárd, gondolta Balázs. A frissen aszfaltozott utat zöld növényzet szegélyezte. Úgy látszik, itt a fű átvészeli a telet, tette hozzá magában, hamarosan előbújnak a vadvirágok is. Az új házba pontban reggel tízkor lépett be ismét, felhívta az internetszolgáltatót, és időpontot kért a bekötésre. Más tennivalója nem volt, az ingatlanos előzőleg felajánlotta, hogy átíratja Balázs nevére az összes közüzemi számlát. Kiment a házból, majdnem megbotlott egy régi hokedliben, amit az előző tulajdonos hagyhatott itt. Odébb tolta, elgyalogolt a kert végéig. Szinte már látta maga előtt, Angi hova akar majd virágokat ültetni. Arra gondolt, szerezhetne egy facsemetét is, kinézett egy helyet, ahova elültethetné.

Végül az első dolog, ami miatt Balázs ásót ragadott – merthogy ásót meg lapátot adtak a házhoz, egy kis, rendezett hátsó kamrában találtak egy fűnyírót és szerszámokat –, az urna volt. A márciusi leköltözés után történt, amely rendben zajlott, a szobanövényt sikerült úgy körbebástyázni, hogy ne billenjen el a fékezéseknél és kanyarban. Balázs és Angi egy panzióban töltötték az éjszakát az olasz-francia határ közelében, nagyjából két azonos adagra elosztva a budapesti lakás és az új otthonuk közti távot. Tizenegykor lefeküdtek, másnap nyolckor reggeliztek, és hasítottak tovább az autópályán, a szobanövény levelei boldogan himbálóztak. Balázs egyáltalán nem szomorodott el, amikor kifordultak az autóval régi utcájukból. Még annyit se tűnődött, annyira se adta át magát érzelmeinek, mint előzőleg a szegedi temetőben, amikor átfutott rajta, hogy utoljára hagyja el azt a helyet.

Az urnát az első spanyol hetük egyik reggelén ásta el, picit szemerkélt az eső, aztán a szél elvitte a felhőket. Angi azt mondta, el kell intéznie egy telefont, utána készít reggelit. Balázs hamar elkészült a gödörrel, beletette a fémhengert. Nem akart szabályos síremléket, arra gondolt, majd rózsabokorral vagy egy különleges növénnyel jelöli meg a helyet. Úgy emlékezett, anyja kedvenc virágja a török szegfű volt, nem tudta, az megél-e szabadföldön. Ennek még utánanéz, gondolta, lapáttal ellapogatta a földet, és visszament a konyhába. Három nappal később virágokat akartak ültetni – Angi a neten rákeresett, ezen az éghajlaton március vége megfelelő időpontnak látszott az ültetéshez –, észrevették, hogy a henger ki van ásva, pontosabban ki van kaparva. Ferdén hevert az egyik földkupac tetején. Balázs fognyomokat nem látott rajta. Nem tudtak másra gondolni, egyetlen szomszédjuk foltos, leopárdfejű kutyájára kellett gyanakodniuk, akit többször láttak, amikor elhajtottak vagy elsétáltak a nagyjából hetven méterrel odébb álló ház előtt, de ugatására sosem lettek figyelmesek. A teste fehér volt, a fejét viszont beborították a fekete foltok. Balázs még sosem látott ilyet, amin nem ütközött meg, nem értett a kutyafajtákhoz. Felemelte az édesanyja hamvait tartalmazó urnát. Nézte a kezét, benne a foltos hengert – múlt és jelen, gondolta homályosan. Eddig nem jutott eszébe olyan helyzet, amelyben az urna alakítójává válna jövőbeli döntéseinek. A kerítéshez sétált, megvizsgálta a lyukat, amit a kutya ásott, hogy átjusson a deszkák alatt. Nem tudta, van-e értelme betemetni. Elmélázott, az urnát az eresz alatt álló hokedlire tette, visszament a házba. Angi a nappaliban ült, ölében laptop. Balázs nem akarta zavarni.

Azon az első reggelen, amikor Angi még Németországban volt, és Balázsnak az volt az egyetlen intézendője, hogy beköttesse az internetet, egy kávézóban reggelizett. Jópofa helynek tűnt, ugyanabban az utcában volt, mint az ingatlanközvetítő irodája. Az ajtó melletti táblára mostani szokás szerint krétával írták fel, hogy bagel, narancslé és tejeskávé. Balázs felvont szemöldökkel lefordította magában a kávézó nevét: Az algák háza. Croissant-t kért, tojást és kávét, gyorsan behabzsolta. Balázs elég jól beszélt spanyolul, ugyan nem tökéletesen, de mindent el tudott mondani. Arra gondolt, pár év alatt mindketten, Angi és ő is sokat fognak fejlődni, flottabbul, nagyobb szókinccsel társalognak majd. A pincér elvitte a tányérját, Balázs szólt neki, buborékos vizet szeretett volna. Hirtelenjében nem jutott eszébe, hogy van spanyolul az, hogy buborék. Mondott valami hasonlót. A pincér bólogatva vágta rá, igen, jéggel, és hozta Balázsnak a buborékmentes ásványvizet egy nagy zöld pohárban, jéggel. A poháron is az állt, hogy Algák Háza. Balázs nem tette szóvá, hogy mást akart rendelni. Az omlett se ízlett neki igazán, nem volt elég forró, és kissé olajosnak találta. Ettől a naptól kezdve inkább otthon reggelizett. Angival beszélt telefonon aznap este, a lány ugyanúgy kuporgott a németországi hotelszobában, az ágy tetején, mint amikor Balázs Skype-on beszélt vele Budapestről. Balázs aznap nem látta, csak elképzelni tudta a lányt.

– Tudtad, hogy miután akupunktúrás kezelésen esik át az ember, egy darabig nem adhat vért?

– Nem tudtam – felelte Balázs, aztán elmesélte a napját.

Nem csinált nagy ügyet a kávézóban fogyasztott reggeliből, annyit azért megjegyzett, úgy tűnik, ebben az Algák Házában pocsék a kiszolgálás. Miután letették a telefont, Balázs levegőtlennek, túl melegnek érezte a nappalit. Kinyitotta a bejárati ajtót, amelyet előzőleg már kulcsra zárt, kilépett a ház elé. Az eresz alatt haladt, nagyokat szippantott a nedves levegőből. Kis híján megint felrúgta a hokedlit, amelyen az urnát felejtette. Fekete foltok, pusztán fekete foltok, ismételgette hangtalanul, nem tudta volna megmagyarázni, miért. Megállt, kissé a falnak dőlt, lehunyta a szemét, nem gondolt semmire. Nagyjából egy perc múlva beugrott, ezt is Angitól tudja. Az algáknak egyáltalán nincs kiterjedése, hallotta a mondatot Angi lágy, kedves hangján, és oldódott benne a kényelmetlenség. Felnevetett.

KÖNNYŰ FELVENNI

Harmadik nap a sírvárosba mentek.

– Ma hova mentek? – kérdezte Bruno, amikor Annamari és Ervin lépcsőzött lefelé.

– Mi a neve, Ervin? – nézett hátra Annamari.

– Nekropolisz – mondta Ervin.

Bruno szeme felcsillant.

– Tényleg? Az hol van? – kérdezte, aztán elfordult.

Kézmozdulattal jelezte, hogy mindegy.

Második nap bementek egy falusi sörözőbe. Az egész település egy utcából állt, a hegy északi oldalán. Hideg volt, nedves szél fújt, gomolygott a köd. Annamarinak és Ervinnek úgy tűnt, itt örökké ilyen az idő.

– Sört kérünk, és desszertet – mondták a pincérnek.

Mellettük három asztalt összetoltak, ötven körüli, helybeli férfiak beszélgettek nagy hangon. Megjött a postás, már nem volt szolgálatban. Ordibálva köszönt, mindenkit hátba veregetett, leült közéjük.

A pincér kihozta a két kis üveg Doradót Annamarinak és Ervinnek, meg egy mousse-t és egy flant. A mousse tetején háztartási keksz volt. Mindkettőt színes tégelybe töltötték – egyik papagájzöld, másik babakék –, amiket kistányér tetejére raktak. A kistányérok szurtosak voltak, mintha szénporral dörzsölték volna be.

Annamari és Ervin asztalán üvegvázában két szál művirág állt, a víz helyén neonrózsaszín műkavicsok. A helyiség végében nyitott grillen húsok meg nagy paprikák sültek. A postás asztaltársasága a vacsoráját várta. A nyitott grill melletti falat viccesnek szánt matricák díszítették. „Igazam van, mert az anyád vagyok.” „Errefelé a helybeliek nem belehabarodnak valakibe, hanem felszedik a bukszát.” Annamari és Ervin kiitták a sört, megették az édességet, fizettek és visszamentek az autóhoz.

A sírvárosba váltott jeggyel el lehetett menni még egy régészeti feltárásra, ami hegyoldalban volt, nem messze az autópályától, közel a fővároshoz. Szemüregre emlékeztető gömbölyű lyukakat vájtak a sziklafalba az őslakosok, magtárnak használták. Egy táblán Ervin azt olvasta, hogy ugyanabban az időben Nyugat-Afrikában is hasonlóan tárolták a magokat. Felmentek egy vasállványzatra szerelt lépcsőn, és hátat fordítottak a hegynek. Pazar kilátás tárult eléjük, otthon később ezekkel a szavakkal mesélte Ervin.

Annamari és Ervin apartmanja volt felül. A másik pár már beköltözött, mire megérkeztek. Hajnal egy. Ervin az utazótáskát vonszolta a szűk lépcsőn.

– Csöndesen – figyelmeztette a házigazda.

Az apartman ajtajával szemközt nyílt a terasz. Mikor felébredtek, odafent fényáradat fogadta őket. Annamari a napozóágyon ült, Ervin körüljárta a lapos tetőt. Mindenfelől hegyek látszottak.

Feljött egy férfi a teraszajtón át.

– A kislányom szemüvegét keresem – mondta. Hallatszott, hogy nem anyanyelve az angol. – Nem láttátok?

– Nem – mondta Ervin.

Kezet nyújtott, és észrevette, hogy a férfinak szemtengelyferdülése van.

– Ervin vagyok – tette hozzá –, ő Annamari.

– Hello – mondta a szemtengely-ferdüléses férfi, akiről később kiderült, hogy Brunónak hívják.

– Hello – mondta Annamari.

A férfi eltűnt a lejáróban.

– Nem hallottam, mit akart – mondta Annamari később.

– A kislánya szemüvegét kereste.

– Azt, hogy szemüveg, hallottam – mondta Annamari. – Azt hittem, a sajátjáról beszél.

Másnap reggel egy nő játszott a tetőn egy nagyon kicsi babával. Ervin az apartmanból hallotta Annamari és az ismeretlen nő hangját. Lezuhanyozott, omlettet sütött. Közben lejárt a mosás, a tetőteraszra vitte a nedves ruhákat. Mikor kész lett a teregetéssel, lejött Annamari, megették az omlettet. Nem jutott eszükbe rákérdezni, előkerült-e a szemüveg.

– Lotténak hívják – mondta Annamari evés közben. – Annyira kedves.

Elmondta Ervinnek, milyen nemzetiségű a pár, és hol laknak.

– Tíz éve költöztek oda – tette hozzá Annamari. – A férjét Brunónak hívják. Régebben, még a gyerekek előtt sokat túráztak errefelé. Képzeld, ők is három napig maradnak. A gyerekeknek hoztak neoprene ruhát, maguknak nem. Lotte azt mondta, tök macerás belebújni.

Annamari fülében csengett az alsó szomszéd hangja.

– Még a gyerekek előtt ilyen vékony voltam, mint te – mondta Lotte. – Akkor még könnyű volt felvenni.

– A partra mentek? – kérdezte Annamaritól és Ervintől Bruno még az első reggel.

– Gondolom, először oda – bólogatott Ervin. – Csak egy part van?

– Egy van közel – felelte a férfi.

Félmeztelen volt. Vöröses haja felmeredt.

– Mi is oda megyünk – mondta kis hallgatás után.

Este Ervin és Annamari hallották, hogy mindkét gyerek sír. Egy nappal később a gyerekes pár bérautója pont akkor fékezett a ház előtt, amikor Annamari és Ervin odaértek.

– Jól telt a napotok? – kérdezte Ervin Lottétól.

– Igen – mondta Lotte. – És nektek? Merre jártatok?

– A fővárosban voltunk – mondta Ervin.

Annamarival felvitték a cuccukat a házba. Lement a boltba, Bruno és a kislány sorban állt a pénztárnál. Ervin odaintett nekik, Bruno nem reagált. Nem vesz észre, vagy már tele van a töke, gondolta Ervin. A kislány gügyögve énekelt. Ervinre nézett. Kék szeme volt.

Reggel vagy este felhallatszott a gyereksírás. Milyen szar lehet gyerekestül nyaralni, gondolta Ervin. Biztos jól jönne nekik, ha néha együtt mennénk ki a partra. Vagy akár felajánlhatnánk, hogy egyik este vigyázunk a kölykökre, nyugodtan menjenek el valahova kettesben. Aztán nem foglalkozott tovább a gondolattal.

Második nap délben a parton feküdtek. Ervin épp átköltözött ötven méterrel odébb, mert a szomszéd öblöcskében nagy volt a szél.

– Menj át, ha nem jössz vissza három percen belül, utánad megyek – javasolta Annamari.

Ervin vitte a cucc felét. Leterítette a neoprene ruhát, ráfeküdt. Hátradőlt, olvasni kezdett.

– Hello, szomszéd – hallotta hátulról.

Felnézett. Lotte volt.

Egy darabig a szélről, a napsütésről, a víz hőmérsékletéről beszélgettek. Lotte a karjában rázogatta a kisebbik gyereket.

– Annamari mondta, hogy Reykjavíkban laktok – mondta Ervin. – Hogy bírjátok a fehér éjszakákat?

– Kevesebbet alszunk olyankor, és több az energiánk – felelte Lotte. – Na, visszamegyek a helyünkre, mert nehéz így a kezemben a gyerek. Ha van kedvetek csacsogni, gyertek oda.

Az utolsó mondatot már Annamari is hallotta, aki pont addigra ért át a cucc másik felével. Egy darabig napoztak, heverésztek. Később Ervin felvágott és megtisztított egy egzotikus gyümölcsöt. Felváltva ették a szeleteket. Megkínálhatnánk őket, gondolta Ervin. Lusta volt felkelni, tele volt a keze a héjjal, a zacskóval, amibe a magokat gyűjtötte, meg a késsel. Evés után elcsomagolta a kést.

Mikor felszedelődzködtek, odaintettek az alul lakó párnak.

– Sziasztok – mondták.

Bruno kivett a táskából egy búvárpipát, és a víz felé indult.

A kétszintes nyaraló lépcsőházát rózsaszínű művirág díszítette, amely ódon, faragott kőtömböt utánzó ládából türemkedett ki. A tetőterasz két részből állt, ezeket alacsony lécajtó választotta el. Mindkét teraszrészen volt egy-egy falra szerelt, kihúzható szárító.

– Ti oda teregettek? – kérdezte Lotte, amikor látta Annamari és Ervin ruháit.

– A házigazda mondta, hogy azt használjuk – felelték.

Miután leszedték a ruhákat, a gyerekes pár holmija tűnt fel azon a szárítón is.

Annamari és Ervin beléptek a múzeumba.

– Két jegyet kérünk – mondták a pénztárosnak.

Ervin elővette a tárcáját, fizetett, zsebre akarta tenni, a pénztárca kicsúszott a kezéből, csattanva a padlóra hullott. Annamari eltűnt mellőle. Ervin egy kőpadra ült az előtérben, elővette a mobilját. A távolból gyereksírást hallott. Több ismerőse megosztott egy magyar nyelvű cikket. Olvasni kezdte. A cikk végén like gombot látott, arra gondolt: a kis kék téglalap a „Kilroy was here” felirat új inkarnációja.

Éjjel az ágyból Bruno morgolódását hallották. A férfi minden este a szárítóval zörgött. Rengeteget kell mosniuk, gondolta Ervin. A másik oldalára fordult. Napközben, a szerpentinen autózva nyomogatták az autórádiót, mondták, ami egyik-másik popszámról eszükbe jutott, nevettek, beszélgettek, Annamari az út oldalánál tornyosuló színes sziklákat bámulta, Ervin nem vette le a szemét az aszfaltcsíkról.

Péntek délutáni barnaság, gondolta Ervin az első nap. Egyórás túrával jutottak ki a sziklás tengerpartra, félmeztelen felsőtestre vette fel a hátizsákot. Január van, gondolta. A part felől fújó szél kellemesen simogatta a bőrét.

A harmadik, utolsó nap reggelén a teraszon álltak. Ervin Annamarira nézett.

– Van kedved itt reggelizni?

Annamari bólintott. Felhozták a hűtőből az ennivalót, két tányért tettek az asztalra, kenyeret szeltek. Miután jóllaktak, nekiálltak, hogy mindent lehurcoljanak.

Ervin kézbe vette az üvegpoharat, amiből Annamari gyümölcslevet ivott, fogta a műanyag palack ásványvizet és a nagy olívaolajas üveget. A lépcsőház felé indult, beverte a fejét a falra szerelt szárítóba, kiesett a kezéből az ásványvíz. Ha a másik kettő közül esik ki a kezemből bármelyik, apró szilánkokra tört volna, mondta később Annamarinak. Annamari puszit nyomott a fájós pontra Ervin homlokán.

Utolsó este Annamari és Ervin megjött a sírvárosból. Kint állt a ház előtt a gyerekes pár bérautója, este hét volt.

– Nem tudom, hol kell lekapcsolni a fényt – morogta Bruno.

A nyitott ajtón át nézegetett befelé a kocsiba. A járdára ki volt rakva egy csomó cucc. Táskák, szatyrok, napernyő. A kisebbik gyereknek csukva volt a szeme, takaró alatt feküdt a kivehető gyerekülésben.

– Indítsd be újra, és vedd le az indexet – mondta Ervin.

Bruno elfordította a kulcsot. Ervin benyúlt, és alaphelyzetbe tolta a bajuszkapcsolót. A lépcső felé indult.

– Hello – mondta Lotte. – Van egy szabad kezed?

– Persze – mondta Ervin. – De cuki vagy! – mosolygott az alvó kicsire.

– Fel tudnád hozni? – kérdezte Lotte.

Ervin fél kézzel megemelte a gyerekhordót. Sokkal nehezebb, mint hittem, futott át az agyán, elhaladt a lépcsőházat díszítő élénk rózsaszín művirág mellett, már majdnem a fordulóig ért, megbotlott, a gyerekülés kiesett a kezéből.

A neoprene ruhákat külön ehhez a nyaraláshoz vették. Első reggel vágták ki a címkéket kisollóval. Mindennap kivitték magukkal a partra, végül mindkettőt használatlanul pakolták vissza az utazótáskába.

KILÁTÁSOK AZ 1822-ES ÉVRE

Az orrát nézte. Az orra egy béka feneke volt. Télen jönnek majd vissza negyedszerre a tengerhez, ez volt a fogadás tárgya. Tizenkét hónapon át, minden évszakban egyszer. Már a második hazaút végére elment a kedve az egésztől. Messze volt.

Most, szeptemberben úgy tűnt, a szállás is beadta a kulcsot. Semmi nem működött: megnyitották, a fürdőszobai csap helyén spriccelt a víz. Annának már akkor pisilnie kellett, amikor megálltak az apartmanház előtt. A gondnok engedte be őket, és ott maradt vizet szerelni. Szóval tartotta őket, Annának esélye se volt arra kérni, várjon egy percet, jöjjön ki a fürdőből, hadd könnyítsen magán. Marcinak kijött a klausztrofóbiája. Érkezés után egy ideig pakolásztak, aztán szedelőzködtek, hogy bemenjenek a faluba, de nem jutottak ki a házból. Valaki rájuk zárta a lépcsőházat.

Telefonálgatni kellett, újra feltűnt a gondnok, az akadály elhárult. Kilenc napig lesznek itt. Első éjszaka Anna egyáltalán nem tud aludni. Szemernyit sem álmos. Marci szuszog, nyilván teljesen kimerült. Feljön a hold, ferdén, a főzőfülke felől bevilágít az ágyra. Marci elvileg negyvenéves. Anna az orrát nézi. Ebben a fényben Marci hatvanötnek néz ki, mintha Arcimboldo festette volna. Az orra egy béka feneke. Anna a következő pillanatban a szemöldökére mered, és döbbenten riad fel:

– Hosszú telünk lesz – mondja Marci apja.

Annának torkában dobog a szíve. Marci apja hatvanöt lenne novemberben. Három éve fekszik a farkasréti temetőben. Anna kikel az ágyból, a fürdőszobába megy, behajtja az ajtót, felkapcsolja a neont. A fény megcsillan a vadiúj csaptelepen. Anna nagy nehezen lecsillapodik.

Marci január elsején, Alsóőrsön fogadott a főnökével, hogy ebben az évben négyszer vezet le a Fekete-tengerhez, és minden alkalommal hoz a főnökének egy üveg fügepálinkát. Négyszer kilenc nap. A bolgár apartman a főnökéé volt. Alsóőrsön szilvesztereztek, az ottani nyaraló is a főnöke családjáé. Marci és Anna ekkor jártak náluk először, de Alsóőrs ismerős volt nekik. Egy-két nappal a buli előtt Marci felidézte a központban álldogáló kis szobrot. Nem emlékszik pontosan, gyík, pingvin, rozmár vagy ilyesmi. Hasábforma követ tart a szájában. Marci, Anna, és Marci főnöke feleségestül – így, négyesben sétáltak fel a kilátóhoz a január elseji hóban. Marci számára érdekes volt ilyen hamar összevetni az emléket a valósággal. Mik lesznek 2004 legfontosabb kilátásai, próbálták összegezni. Közben a beszélgetés arról folyt, hogy ha a felegyenesedő kisgyíkot kőbe faragták, akkor milyen anyagot jeleníthet meg a szájában levő, ugyanabból a tömbből kifaragott hasáb. Jelenthet-e a kő követ? Marci főnöke azt mondta, szerinte az állat fahasábot tart a szájában, de érvei neki sem voltak.

Anna nem szerette Marci apját. Amikor járni kezdtek, Marci apja még egészséges volt, egy évre rá megbetegedett és meghalt.

A tükörben nézegette az arcát a fürdőszobában. Iszonyú karikás volt, előző éjjel se tudott rendesen aludni, mert vijjogtak a sirályok, a főtér felől kísérteties süvítés hallatszott. 2004 szeptemberében, a harmadik út előtt eldöntötték, változatosság kedvéért Románián keresztül mennek, az első éjszakát Konstancában, szállodában töltötték. A Konstanca főterén álló befejezetlen házon úgy süvített át a szél, mint valami horrorisztikus szélorgonán, a kísérteties hangot az egész városban hallani lehetett. Vacsora után óriási kőládák között sétáltak, némelyiknek nagy darabok hiányoztak a repedezett tetejéből, a réseken jókora zombik mászhattak volna elő a szeles éjszakába. Addig mind a kétszer Jugó felé mentek, az autópálya Szófián át ért le Burgaszhoz, amelytől tíz kilométerre helyezkedett el a cél, Marci főnökének apartmanja.

– Miért fogadsz ilyen állatságokba a főnököddel? – akarta kérdezni Anna Marcitól körülbelül ezredszerre. Nem kérdezett semmit. Ültek a kocsiban, nyolcvannal mentek a töksötét úton. Eleve későn indultak el Konstancából, dél körül a bolgár oldalon megálltak fürödni, Burgaszban vacsoráztak. Beültek a kocsiba, nekiindultak az apartmanház felé. – Már csak tíz kilcsi – mondta Marci. Tíz óra van, mondta a bolgár rádióadó, addig népdalféleségek mentek. Marci lekapcsolta a reflektort, mert szemből jött egy autó. Az utat mindkét oldalról erdő fogta körül. Egy kis állat tepert eléjük. – Jaj, süni – sikoltotta Anna. Marci elkapta a kormányt. Az egyik kerék nagyot huppant. Áthajtottak a sünön, fél másodperc múlva elmentek a szembejövő kocsi mellett.

Rájuk telepedett a szomorúság.

– Jaj, pók – sikoltotta Anna a zuhany alatt Konstancában. Magukra csukták a tágas fülke ajtaját, egymást szappanozták. A kaszáspók nyolc lába egyetlen szállá összetapadva keringett a zuhanyzótálcában.

– Aki állatokat irt ki – kezdte Marci apja. Nem fejezte be a mondatot.

Konstancában hosszúra nyúlt a vacsora. Megismerkedtek egy ír párral, akik Dél-Franciaországból érkeztek, Jake-kel és Elise-szel. A pasi hosszadalmas sztorit mesélt a falusi halászházról, az előző heti szállásukról. – Azt hittük, nem fogunk kijutni – mondta.

– A tulaj felírta a keresztnevünket egy nagy füzetbe – mondta. – Jake és Elise, Dublin. Ennyit. Nem nézte meg az útlevelet. „Na, Jake, milyen a kilátás?”, kérdezte a tulaj. Olyan átható tekintete volt.

Elise összerázkódott. Anna fázósan húzta össze magán a kötött felsőt.

– Hol van apa? – kérdezte a kisfiú.

Anna álmában tudta, hogy ő Marci.

– Nem akar találkozni veled – felelte, és úgy érezte, bosszút állt.

– 182 éve még csak ez az egy ház állt itt – mutatott a képre a szállásadó.

– Egy kettes vagy kettő? – kérdezte Jake. Elise a lobogó függönyre nézett. A szél süvített a résekből, nagy zajjal kivágta a franciaablakot. Éjfél volt.

Jake aprólékosan leírta a francia szállásadójuk külsejét. A férfi a falubeli régi halászok leszármazottjának vallotta magát. Jake mutatta, milyen volt a szemöldöke, milyen a termete. Átható tekintete volt, ismételgette. Anna érezte, hogy ez az ember pontosan úgy néz ki, mint Marci apja.

Vacsora után még beugrottak egy kisboltba, mert nem tudták, iható-e a csapvíz, van-e a szállodai szobában minibár. Egy ötliteres ballon mellett döntöttek. Az ásványvíz neve az volt: „A Nagy Víz” – a tenger régi neve, jegyezte meg Marci.

Elise egy órával napnyugta előtt leparkolta a bérelt autót. Aznap már sokat vezettek, nem akartak tovább menni. Kiszálltak, Jake kiemelte a gurulós bőröndöt a csomagtartóból, és felvitte a panzióhoz. Az ajtó nyitva volt, odabent nem láttak senkit.

Hiába hallóztak, nem jött elő recepciós vagy alkalmazott. Amint beléptek, dohos szagot éreztek. Nem is annyira előtérben találták magukat – a hall egyszerre tűnt étkezőnek, söntésnek és recepciónak. Hátrafelé beláthatatlanul hosszú, komor helyiség, bal felé asztal, jobbról pult, rajta kávégép. Tanácstalanul ácsorogtak. A házigazda nagysokára, észrevétlenül került elő.

– Üdvözlet – mondta.

A teremben nehéz dohszag volt. Töméntelen sok szék állt egy hosszú asztal köré rendezve. A székek magas támláik miatt üresen is azt sugallták, mintha soktagú társaság gyülekezne az asztal körül. Jake pillantása a presszógép feliratára – Diavolo – tévedt, és megborzongott.

A tulajnak bozontos szemöldöke volt, áthatóan nézett.

– Itt maradnak? – kérdezte, mintha meglepte volna Jake és Elise választása.

– Egy éjszakára – mondta Jake.

– Akkor be kell írnom a neveket a füzetbe. Tessék. Nyugodtan rendezkedjenek be, aztán jöjjön le az irodába – közölte a tulaj bizonytalan gesztussal, és a fiú kezébe nyomta a kulcsot. A kulcsra erősített, rovátkolt fadarab mintha letűnt korból maradt volna itt. Jake a tenyerében forgatta, nem tudta kiolvasni, mi áll rajta. Két, majdnem simára kopott számjegy, szinte bármi lehetett – 11 vagy 22, de akár 18, illetve 12 vagy 21 is.

Sietve a lépcső felé indultak. Az emelet újabb építésű házrész benyomását keltette. Maguk mögött hagyták a nehéz, kellemetlen szagot. Nyugalmasan jellegtelen folyosón haladtak, amelynek végén két szoba volt, a két ajtó közvetlenül egymás mellett. – Melyik lesz az? – nézett hátra a fiúra Elise. A kulcs rögtön az első ajtóba illett. Semleges bútorzatú helyiségbe nyitottak be, amelyet a vízparti utcára néző, óriási üvegfelület határolt. Kétszárnyú ablak, erkélyajtó. Jake letette a bőröndöt, és kiléptek az erkélyre.

– Jó lesz itt.

Meggyőződés nélkül nézett Elise-re.

– Rendben van – mondta a lány. – A fickó fura, de úgyis csak egy éjszakát maradunk.

Jake egy idő után lement, hogy megkeresse az irodát. A hallban ugyanúgy hiába szólongatta a tulajt, mint az előbb.

– Jöjjön, itt vagyok – hallja meg a hangját percekkel később, váratlanul. A bozontos szemöldökű fickó talán a pult mögül bukkant fel, utólag rekonstruálhatatlan módon.

Hátrafelé vezeti egy folyosón, amelyről bal felé kis helyiség nyílik. Égett a villany. A tulaj az asztalhoz ült.

– Szóval Jake és Elise Dublinból, igaz?

Jake nem emlékezett, hogy Elise neve elhangzott volna eddig.

– I-igen – dadogta.

– A legszebb szobát választották – mondta a tulaj elgondolkozva.

Visszaért az emeletre, és belépett a szobájukba. Elise az ágyon heverészett, Jake elmesélte, milyen furcsa érzés fogta el a tulaj közelében, aztán másra terelődött a szó. Nevetgéltek, jól érezték magukat. Szerelmesek voltak.

– Biztos hallotta, hogy Elise-nek szólítasz – mondta később a lány.

Tervezték, hogy lemennek vacsorázni. Volt még náluk pár marék mazsola, kesudió, mogyoró, miután megették, a fáradtság erősebbnek bizonyult az éhségnél, álomba zuhantak. Jake feleszmélt a sötétben. Zúgott a szél, rázta az erkélyre vezető franciaablakot. A mobiljára nézett: éjfél volt. Következő pillanatban Elise is felriadt, mert az egyik széllökés kivágta és szélesre tárta az egyik ablakszárnyat. A vadul repkedő függönyök rácsavarodtak az ablakra, és puhán nekifeszültek Jake karjainak. Visszazárta az ablakot.

Jó darabig nem tudtak aludni.

– Tényleg fura hely – mondta Elise hosszú hallgatás után.

Egyikük sem tudta, hogyan aludtak el. Reggel a szokásos verőfény helyett szürke ég, áthatolhatatlan felhőtakaró fogadta őket. Szokatlanul korán ébredtek. Jake nem tudta, mi zavarja. Lótrágyaszagot érzett. Beletelt öt-tíz perc, mire kinéztek az ablakon. A tengerparti kisváros utcáján egy-egy luxuskocsi vagy SUV haladt el, bömbölt a diszkózene, hétágra sütött a nap. A szobában azonban késő őszi, szürke fény vette körül őket. Elise értetlenül nyomta le a kilincset, hogy kilépjen az erkélyre, az ajtó mintha beszorult volna. Jake is tett egy próbát. Nekifeszült, a keret egy millimétert sem engedett.

Feladták. Összeszedelőzködtek, lementek a hallba, ahol szokás szerint senkit se láttak.

– Na, mit csinálsz, ha beszorult a bejárati ajtó? – bökte oldalba Jake Elise-t. A lány nem nevetett.

Kicsit sápadtan iparkodott kifelé a szállásról.

Amint kiléptek, nem is tudták, melyik furcsaságon ütköztek meg először a sok közül. Az átható lótrágyaszag, a járda és úttest teljes hiánya, a kihalt, vigasztalan környezet egyszerre tört rájuk. Ha képesek lettek volna elhinni, hogy létezik időutazás, azt kellett volna gondolniuk, hogy majd kétszáz esztendővel odébb vetette őket az élet – mégpedig a múlt irányába. Jobbra-balra néztek, egymás kezét szorongatták, nem jutott eszükbe jobb: riadtan húzódtak vissza a baljós hallba, onnan a lépcsőházba, és az emeletre érve kulcsukkal kinyitották a szobaajtót. A szállóban minden változatlan volt az utolsó szögig. Az enyhén régies tárgyak a hallban, az ezerkilencszázhetvenes éveket idéző lépcsőház, a szobában a villany, a fürdőben a folyóvíz, a zuhany. Fellélegezhettek: újra a jelenben jártak. Kinéztek az ablakon: ahogy az előbb, turisták, drága autók, dudálás, beszéd- és zenefoszlányok. Nem tudni, hányszor tették meg az utat a szálloda előtti utcaszakasz és az emeleti szoba között. Akárhányszor végigjárták, mindig 182 év távolságot találtak a kettő között. Órák múlva csüggedten dőltek kényelmes matracukra, feladták, hogy kijussanak. Ha bent voltak, 2004 volt, ha a földszinten át kimentek az utcára, 1822-be kerültek. A teraszajtó pedig továbbra sem nyílt.

TARTALOM

Pocsék kiszolgálás

Könnyű felvenni

Kilátások az 1822-es évre