Christelle Dabos

(részlet)

Fordította
Molnár Zsófia

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Christelle Dabos: La Passe-miroir. 1. Les Fiancés de l’hiver
Text copyright and front cover design © Gallimard Jeunesse, 2013

Hetedik kiadás

Copyright © Gallimard Jeunesse, 2013
Hungarian translation © 2017 Molnár Zsófia
Magyar kiadás © Kolibri Kiadó, Budapest 2017 - 2025
Szerzőfotó © Catherine Helier, Gallimard Jeunesse
Minden jog fenntartva

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes
ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban,
a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Pap Zoltán
A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Felelős szerkesztő Horváth Annamária
Szerkesztő Jeney Zoltán
A szöveget gondozta Török Tünde
A borítót az eredeti felhasználásával tervezte Tillai Tamás
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978-963-599-802-9

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2017
Elektronikus könyv Ambrose Montanus

Töredék

Kezdetben egyek voltunk.

De Isten úgy látta, hogy így együtt nem tudunk neki megfelelni, ezért szétválasztott minket. Isten szívesen játszadozott velünk, de aztán elunta, és lassan megfeledkezett rólunk. Isten közönye a kegyetlenségig fajult, félelmetes volt. De Isten kedves is tudott lenni, és olyankor szerettem, jobban, mint valaha bárkit.

Azt hiszem, ha nincs az az átkozott könyv, bizonyos értelemben még boldogok is lehettünk volna, Isten, én és mindenki más. Taszított. Tisztában voltam vele, miféle megmásíthatatlan és utálatos kötelék láncol hozzá, az igazi szörnyűség viszont csak később, jóval később következett. Eleinte fel sem fogtam, nem voltam hozzá elég bölcs.

Istent szerettem, igen, de azt a könyvet, amelyet minden adandó alkalommal felcsapott, szívből gyűlöltem. Csakhogy Isten mindeközben remekül szórakozott. Valahányszor Isten elégedett volt, írt. Valahányszor Isten haragudott, írt. De egy nap Isten nagyon felbosszantotta magát, és hatalmas butaságot csinált.

Isten darabokra törte a világot.

A jegyesek

A levéltáros

Azt mondják, a régi házaknak lelkük van. Animán, a világnak azon a részén, ahol a tárgyak életre kelnek, a régi házak leginkább dacos természetükkel vonják magukra a figyelmet.

A családi levéltár épülete például állandóan zsörtölődős kedvében volt. Naphosszat recsegett-ropogott, nyikorgott, fújtatott és dohogott, hogy kifejezésre juttassa elégedetlenségét. Nem szerette a huzatot, mert nyáron becsapdosta a hanyagul behajtott ajtókat. Nem szerette az esőt, mert ősszel összekoszolta az ereszcsatornát. Nem szerette a nyirkosságot, mert télen beleitta magát a falakba. Nem szerette a gazt, mert tavasszal évről évre felverte az udvart.

Ehhez jöttek még a látogatók, akiket a levéltár épülete különösen nem kedvelt, mert képtelenek voltak betartani a nyitvatartás rendjét.

Nyilván ezért is recsegett-ropogott, nyikorgott, fújtatott és dohogott még a szokásosnál is jobban ezen a szeptemberi kora reggelen. Érezte, hogy valaki közeleg, noha a hajnali órák nem tűntek éppen megfelelőnek a levéltári kutakodásra. Sőt, ez a valaki még csak nem is a bejáraton és az előcsarnokon keresztül érkezett, ahogy az egy rendes látogatóhoz illik, de nem ám! A ruhatáron keresztül surrant be, mint valami tolvaj.

Az egyik szekrény ajtajára erősített tükör kellős közepéből egy orr hegye kandikált elő.

És a hegyét az orr többi része is követte. Azután előbukkant egy szemüveg, egy ívelt szemöldökpár, egy homlok, egy száj, egy áll, két szem, sok haj, egy nyak és két fül. A tükörből kinyúló, vállmagasságban végződő fej körülkémlelt, jobbra nézett, balra nézett. Ezek után valamivel lejjebb elődudorodott egy térdkalács, a nyomában pedig megjelent a hozzá tartozó test, amely olyan természetességgel vált ki a tükör sima felületéből, mintha csak egy kád vízből szállt volna ki. A szekrényből kilépő alak kopott kabátot, sötétített szemüveget, a nyaka körül hosszú, háromféle színes fonalból kötött sálat viselt.

A meleg öltözék alatt pedig Ophélie rejtőzött.

A ruhatár hangos méltatlankodásba kezdett, minden szekrénye majd megfeszült dühében, amiért valaki a szabályzat ellenére bemerészkedett az épületbe. A bútorok eresztékei csikorogtak, lábuk alatt dübörgött a padló. A vállfák zajosan egymáshoz koccantak, mintha egy kopogó szellem irányította volna őket.

Ophélie cseppet sem jött zavarba a haragos fogadtatástól. Megszokta már, hogy a levéltár termei mindenre túlságosan érzékenyen reagálnak.

– Nincs semmi baj – suttogta –, csak én vagyok…

Erre a bútorok azonnal megnyugodtak, a vállfák elcsendesedtek. A levéltár megismerte.

Miután Ophélie elhagyta a ruhatárat, gondosan becsukta maga mögött az ajtót, amelyen a következő tábla lógott:

Vigyázat: odabent hideg van.
Kabát viselése ajánlatos.

Ophélie zsebre dugta a kezét, és miközben hosszú sálja vége a földet seperte, elhaladt egy sor felcímkézett iratszekrény, a „születési nyilvántartás”, a „halálozási nyilvántartás”, a „rokonházassági engedélyezés” és a többi előtt. Óvatosan benyitott az olvasóterembe. Sehol senki. A csukott ablaktáblák résein át beszüremkedő napsugarak fénye a félhomályban sorakozó asztalokra esett. Az udvaron egy feketerigó vidám fütyörészésbe kezdett, amitől szinte úgy tűnt, hogy a halvány fénypászmák ragyogó világosságba borítják a helyiséget. Odabent olyan metsző hideg volt, hogy legjobb lett volna szélesre tárni az ablakokat, hogy a langyos kinti levegő beáramolhasson rajtuk.

Ophélie elácsorgott egy darabig az ajtóban. A fénycsíkokat figyelte, amelyek lassan továbbkúsztak a parketta rései mentén, ahogy a nap odakint egyre magasabbra emelkedett. Mélyen a tüdejébe szippantotta a régi bútorok és a dermedt papír illatát.

Ophélie tudta, hogy már nem sokáig élvezheti ezeket a szagokat, amelyek az egész gyerekkorát belengték.

Ráérős léptekkel a levéltáros kuckója felé indult. A lakrészt egy sima függöny óvta a kíváncsiskodó tekintetek elől. A fülke felől a kora hajnali óra ellenére friss kávé illata szállongott. Ophélie beleköhögött a sáljába, szerette volna jelezni, hogy ott van, de egy klasszikus operaária túlharsogta. Félrehajtotta a függönyt, és belépett. A levéltárost nem sokáig kellett keresgélnie a tekintetével, mivel a lakrész csupán egyetlen szobából állt, amely egyaránt szolgált konyhaként, nappaliként, hálóként és az olvasószobaként; a férfi az ágyán ücsörgött, és valami újságot tanulmányozott elmélyülten.

Torzonborz, ősz hajú, idős ember volt. Az olvasáshoz monokli gyanánt órás nagyítót használt, amelynek üvegében a szeme hatalmasnak látszott. Kesztyű volt rajta, zakója alatt pedig vasalatlan fehér inget viselt.

Ophélie még egyszer elköhintette magát, de a férfi a fonográf miatt most sem hallotta meg. Teljesen belemerült az olvasnivalójába, miközben szórakozottan – és meglehetősen hamisan – maga is az operaáriát dudorászta. Mellesleg a kávéfőző is rotyogott, a fűtőtest is gurgulázott, és az épület is ontotta magából a szokásos tompa zajokat.

Ophélie próbálta minél alaposabban rögzíteni magában a kuckó sajátos hangulatát: az idős férfi hamiskás hangját, a felkelő nap a függönyön keresztül beszivárgó világosságát, a vigyázó ujjakkal lapozott újság surrogását, a kávé illatát és – egy kicsit kevésbé alaposabban – a gázlámpa naftalinszagát. Az egyik sarokban álló sakkasztalkán maguktól siklottak a dámakészlet korongjai, mintha két láthatatlan játékos épp nagyban játszott volna. Ophélie-nak sehogyan sem akarózott közbeavatkozni, legszívesebben sarkon fordult volna, nehogy elrontsa ezt a számára oly kedves jelenetet.

De kénytelen volt rászánni magát, hogy megtörje a varázst. Odalépett az ágyhoz, és meglapogatta a levéltáros vállát.

– A teremburáját! – rikkantotta a férfi, miután egész testében összerezzent. – Nem tudnál szólni, mielőtt így rátörsz az emberre?

– Én próbáltam – mentegetőzött Ophélie.

Felvette a szőnyegről a nagyítót, amelyet a levéltáros ijedtében lepottyantott, és a kezébe adta. Aztán levette földig érő kabátját, lecsavarta nyakából a végtelen hosszú sálat, és mindkettőt egy szék támlájára tette. Ahogy így nekivetkőzött, szembeötlött törékeny termete, előtűntek sűrű, barna hajának rakoncátlan fürtjei, szögletes szemüvege és ifjú korához távolról sem illő divatjamúlt öltözéke.

– Már megint a ruhatáron keresztül jöttél, mi? – morgott a levéltáros, miközben a zakója ujjával a nagyító lencséjét törölgette. – Meg vagy te kergülve, hogy a lehető leglehetetlenebb időpontokban mászkálsz itt nekem keresztül-kasul a tükrökön! Tudod, hogy az én kis kalyibám nem bírja a váratlan vendégeket. Még a végén egy gerenda jól fejbe kólint, és az aztán a te bajod lesz, meg is érdemelnéd!

Zsémbes szavaiba kackiás, egészen a füle tövéig húzódó bajsza is beleremegett. A férfi feltápászkodott az ágy széléről, és megragadta a kávéfőző kiöntőjét, miközben csendben tovább füstölgött magában valami elfeledett nyelvjárásban, amelyet egész Animán már egyedül csak ő beszélt. Mivel folyton régi iratokkal foglalkozott, az öreg teljesen a múltban élt. Még az újságot is, amelyet az imént olvasott, legalább ötven évvel ezelőtt nyomtatták.

– Kérsz egy kortyintás feketét, kislányka?

A levéltáros nem volt éppenséggel társasági ember, de valahányszor – akárcsak most – a tekintete megállapodott Ophélie-n, a szeme csillogott, mint buborék a gyöngyöző borban. Az unokahúgai közül ez az egy különösen közel állt a szívéhez, talán azért, mert a családból ő hasonlított rá a leginkább. Ugyanolyan régimódi, magányos és zárkózott volt, mint ő.

Ophélie bólintott. A torkában akkora gombócot érzett, hogy képtelen volt megszólalni.

A nagybácsi mindkettejüknek teletöltött egy-egy csészét a gőzölgő folyadékkal.

– Tegnap este anyád felhívott a távbeszélőn – dünnyögte a bajsza alatt. – Összevissza fecsegett, annyira izgatott volt, a felét nem is értettem. De a lényeget azért kivettem: úgy tűnik, végre neked is bekötik a fejed.

Ophélie hangtalanul biccentett, mire a bácsikája összevonta dús szemöldökét.

– Ne vágj nekem ilyen fancsali képet! Ha anyád megtalálta a hozzád való legényt, nincs ezen mit tovább vitatkozni.

Azzal az egyik csészét a lány kezébe nyomta, majd visszarogyott az ágyra, minek következtében a matrac rugói hangosan megnyikordultak.

– Tedd le a hátsód! Komoly beszédem van veled. Mint a nagybátyád.

Ophélie az ágy mellé húzott egy széket. Hitetlenkedve fürkészte a bácsikáját és tekintélyt parancsoló bajszát. És ahogy így elnézte, úgy érezte, hogy ha őt elveszíti, vele együtt élete egy fejezete is véget ér.

– Ne nézz így rám, tudom ám, miben sántikálsz – szögezte le rögtön a levéltáros –, csakhogy ezúttal a válaszom: nem! Hiába löttyeszted itt a vállad, hiába homályosodik az okuláréd, hiába pihegsz olyan bánatosan, hogy az még egy kősziklát is meglágyítana, mostan nem mész vele semmire. (Felemelte bozontos ősz szőrzettel borított hüvelyk- és mutatóujját.) Két unokabátyádat már kikosaraztad! Rútak voltak, mint a bili füle, és bárgyúk, mint a tök, elismerem, de a húzódozásoddal foltot ejtettél az egész család becsületén. És mindennek a tetejébe még engem is jól belerángattál a kulimászba, hogy kibújhass a kézfogó alól. (Bajuszrezegtetően mélyet sóhajtott.) Úgy ismerlek, mintha a saját gyerekem volnál. Olyan vagy, mint egy régi jó bútordarab, nemigen szeretsz láb alatt lenni, soha nem emeled fel a hangodat, hóbortos nőszemélynek sem mondanálak, de amint szóba kerül, hogy férjhez kéne menned, menten kitör rajtad a makacsság. Márpedig itt lenne végre az ideje, hogy beadd a derekadat, ha tetszik a legény, ha nem. Mert a végén elfogy a család türelme, kitagadnak, és én azt nagyon nem szeretném.

Ophélie kidugta az orrát a csészéjéből, elérkezettnek látta az időt, hogy előhozakodjon a mondanivalójával.

– Aggodalomra nincs semmi oka, bácsikám. Nem azért vagyok itt, hogy megkérjem, akadályozza meg a házasságomat.

Abban a pillanatban a fonográf tűje megakadt a lemez egyik barázdájában. Az énekesnő szopránja visszhangszerűen az egész kuckót betöltötte: „S az én sze… S az én sze… S az én sze… S az én sze… S az én sze…”

A bácsi nem sietett felkelni, hogy továbbpöccintse a tűt a menetben. Túlságosan meglepte, amit hallott.

– Mit karattyolsz itt nekem? Nincs szükséged a közbenjárásomra?

– Nem, ez alkalommal nincs. Az egyetlen dolog, amit kérni szeretnék, hogy bejuthassak a levéltárba.

– Az én levéltáramba?

– Igen. És még ma.

„S az én sze… S az én sze… S az én sze… S az én sze…”, hajtogatta tovább a lemezjátszó.

A bácsika értetlenségében felhúzta a szemöldökét, elgondolkodva babrálta a bajszát.

– Szóval nem várod el tőlem, hogy kiálljak érted anyádnál?

– Úgysem érnénk el vele semmit.

– És annak a nyámnyila apádnak a szívét se próbáljam meglágyítani?

– Hozzámegyek a férfihoz, akinek elígértek. Ha így kell lennie, hát legyen!

A lemezjátszó tűje hirtelen megugrott, visszatalált a barázdába, mire a szoprán győzedelmesen kivágta a strófa végét: „S az én szerelmem lángra kap, de vigyázz, el ne bízd magad!”

Ophélie megigazította az orrán a szemüveget, és mélybarna szemével pislogás nélkül állta a bácsikája csillogó tekintetét.

– Végre valahára! – sóhajtott fel megkönnyebbülten a levéltáros. – Bevallom, már azt hittem, soha nem hallok tőled ilyet! Jóképű legény lehet, ha még a te tetszésedet is elnyerte! Ki vele, hadd halljam, ki a szerencsés!

Ophélie felkelt a székéről, hogy összeszedje a csészéket. Gondolta, elöblíti őket, de a mosogató csurig tele volt piszkos edényekkel. Általában nem volt túl házias, de ezen a reggelen zokszó nélkül legombolta a kesztyűjét, feltűrte a ruhája ujját, és nekiállt mosogatni.

– Úgysem ismeri – bökte ki némi kivárás után.

A vízcsobogás elnyomta alig hallható válaszát. A bácsika leállította a fonográfot, és odalépett a mosogató mellé.

– Mit mondtál, te lány? Nem hallottam.

Ophélie elzárta a csapot egy pillanatra. Rendszerint halkan beszélt és motyogott, megszokta, hogy el kell ismételnie a közlendőjét.

– Úgysem ismeri.

– Talán elfelejtetted, kivel beszélsz?! – harsogta a bácsika, és keresztbe kulcsolta a karját. – Lehet, hogy ritkán dugom ki az orrom a levéltáramból, de nálam jobban senki sem ismeri a családfát. A völgytől a Nagy Tavakig nincs olyan távoli rokonod, akinek a létezéséről ne tudnék.

– Őt nem ismeri – erősködött tovább Ophélie.

Fogott egy tányért, és semmibe révedő tekintettel dörzsölgette a mosogatószivaccsal. Elég volt puszta kézzel hozzáérnie bármelyik edényhez, és ha akarta, ha nem, az idő máris peregni kezdett visszafelé. Részletesen el tudta volna sorolni, mi mindent evett az öreg azokból a tányérokból, amióta csak megvoltak. Szakmai tisztességből Ophélie általában nem nyúlt mások dolgaihoz kesztyű nélkül, de a bácsikája holmija nem számított, elvégre a levéltáros ott tanította meg olvasni, abban a kis kuckóban. Nem volt olyan lábos vagy kiskanál, amellyel Ophélie ne került volna személyes kapcsolatba, amelynek ne tapogatta volna ki minden titkát.

– Nem a családhoz tartozik – szánta rá magát végül a vallomásra. – A Sarkon született.

A bejelentést követő mély csendet csupán a lefolyó bugyborgása zavarta meg. Miután Ophélie megtörölte a kezét a ruhájában, szögletes szemüvege fölött a bácsikájára pillantott. A levéltáros teljesen magába roskadt, a másodperc törtrésze alatt mintha húsz évet öregedett volna. Még a bajsza is lekonyult.

– Mi ez a badarság? – suttogta elhaló hangon.

– Én is csak ennyit tudok – felelte nyugodtan Ophélie –, meg azt, hogy a mama szerint jó parti. Még a nevét sem kérdeztem, arról meg végképp fogalmam sincs, hogy néz ki.

Az öreg előkotorta a tubákos szelencéjét valamelyik kispárna alól, mindkét orrlukába egy-egy csipetnyi dohányt tömött, majd zsebkendőjét az orra elé tartva hatalmasat tüsszentett. Nála ez a módszer vált be, amikor rendezni akarta a gondolatait.

– Ez csak valami tévedés lehet…

– Magam is szeretném azt hinni, bácsikám, de minden jel arra mutat, hogy nincs itt semmiféle tévedés.

Ophélie kezéből kicsúszott egy tányér, és a mosogató alján kettétört. A lány odanyújtotta a két darabot a bácsikájának, aki szépen egymáshoz illesztette őket, mire a tányér összeforrott. Az öreg a csöpögtetőre tette.

A levéltáros messze földön híres Animista volt. Bármit képes volt egyetlen érintéssel megfoldozni, az ujjai alatt még a legkomiszabb tárgyak is kezes bárányként viselkedtek.

– Ez egészen biztosan valami tévedés – mondta. – Nem ma kezdtem a mesterségemet, sok mindent láttam én már a levéltárban, de ilyen természetellenes keveredésről még csak nem is hallottam. Addig jó, amíg az Animisták minél kevesebbet érintkeznek azokkal az idegenekkel. Punktum.

– Márpedig úgy tűnik, ez az esküvő meglesz – motyogta Ophélie, és folytatta a mosogatást.

– De hát mi ütött belétek, anyádba is és beléd?! – csattant fel elképedésében az öreg. – A világ összes része közül a Sarknak a legrosszabb a híre! Azok ott olyan dolgokra képesek, hogy attól még a füled is kettéáll! Ráadásul fogalmuk sincs arról, mit jelent a családi összetartás, állandóan egymást marcangolják, mint valami szedett-vedett hordák! Tudod te, mit beszélnek róluk az emberek?

Ophélie megint eltört egy tányért. Az öreget annyira magával sodorta a dühe, hogy eszébe sem jutott, milyen hatással lehetnek a szavai Ophélie-ra. Persze nem is volt könnyű dolga: a lány sápatag arcán csak ritkán mutatkoztak meg az érzelmek.

– Nem – felelte Ophélie visszafogottan –, nem tudom, mit beszélnek róluk, és nem is érdekel. De alaposan fel kell készülnöm. Szóval egyedül annyit kérek, már ha lehet, hogy bejuthassak a levéltárba.

Az öreg a második tányért is összeillesztette, és az előző mellé tette a csöpögtetőre. A kuckó recsegni-ropogni kezdett, a gerendák nyikorogtak – a levéltáros morcos kedve az épületre is átragadt.

– Nem ismerek rád! Amikor az unokabátyáidat akarták a nyakadba varrni, nem győzted kéretni magad, most meg, hogy egy ilyen barbárt készülnek az ágyadba tuszkolni, szó nélkül beletörődsz?!

Ophélie – egyik kezében a szivaccsal, másikban egy csészével – megállt mozdulat közben, lehunyta a szemét. És a szemhéja mögötti sötétségben mély önvizsgálatot tartott.

Hogy beletörődött volna? Ahhoz, hogy bárki bármibe beletörődjön, először el kell fogadnia a helyzetet, ahhoz pedig, hogy a helyzetet el tudja fogadni, értenie kell, hogy hogyan és miért keveredett bele. Márpedig Ophélie az egészből az égegyadta világon nem értett semmit. Pár órával korábban még tudomása sem volt arról, hogy jegyben járna. Úgy érezte, egyenesen valamiféle szakadék felé tart, egyáltalán nem uralja a sorsát. Amikor megpróbálta maga elé képzelni a jövőt, csak a végtelen nagy ismeretlen tárult fel előtte. Tompa volt, félt, szédült, igen, akárcsak a beteg, akivel épp az imént közölték, hogy a nyavalyájára nem létezik gyógyír. De hogy beletörődött volna, az fel sem merült.

– Nem, jobb, ha inkább bele sem gondolok, mi lehet ebből – folytatta az öreg. – Különben is, mihez kezdene magával minálunk az az idegen? Miért jó ez neki? És már ne vedd rossz néven, kislányka, de nem te vagy a mi családfánknak a legcsalogatóbb hajtása. Mármint olyan értelemben, hogy mid van neked: csak egy múzeumod, nem pedig aranyöntő műhelyed!

Ophélie kiejtette a kezéből a csészét. Nem szándékosan, és nem mintha a hallottakon megsértődött volna, hanem mert javíthatatlanul ügyetlen volt. Mindig minden kicsúszott a kezéből. A bácsikája már megszokta, és tette a dolgát: amit a lány eltört, ő szépen összerakta.

– Szeretnék eloszlatni egy félreértést – mondta kimérten Ophélie. – Nem ő költözik ide, Animára, hanem nekem kell vele mennem a Sarkra.

Ez alkalommal a levéltáros kezéből ugrott ki a csésze, amelyet épp elrakni készült. Az öreg a maga cikornyás stílusában megeresztett egy káromkodást.

A napsugarak időközben elérték a kuckó ablakát. Víztiszta ragyogással vonták be a szobát, a fény szikrát vetett az ágy fémvázán, a kancsó üvegdugóján és a fonográf tölcsérén. Ophélie nem értette, mit keres itt ez a hirtelen nagy világosság. Hamisan vidám hangulatot adott a beszélgetésnek. Ebben a fényárban a Sark hómezői egészen távolinak és valószerűtlennek tűntek, olyannyira, hogy lassan már maga Ophélie sem hitt a létezésükben.

Levette a szemüvegét, megtörölte a kötényruhájában, majd gépiesen visszabiggyesztette az orrára, mintha a pucolás segített volna, hogy a gazdája élesebben lásson. A lencse, amely alighogy lekerült a helyéről, áttetszővé vált, hamar visszanyerte szürkés árnyalatát. A réges-régi pápaszem már szinte hozzánőtt Ophélie-hoz: úgy váltogatta a színét, mint a lány a hangulatát.

– Ha jól érzékelem, a mama elfelejtette közölni a legfontosabbat. A Matrónák ígértek el annak a férfinak. És a házassági szerződés részleteibe egyelőre nem avattak be senkit.

– A Matrónák? – horkantott a levéltáros.

Az arca eltorzult, ráncostul, mindenestül. A bácsika kezdte kapiskálni, miféle egérfogóba került a kedvenc unokahúga.

– Szóval diplomáciai ügy – nyögte ki riadtan. – Ó, te boldogtalan…

Újabb két csipet dohányt tömött be az orrába, amitől akkorát tüsszentett, hogy a fogsora sem maradt a helyén.

– Szerencsétlen kölyök, ha a Matrónák vették a kezükbe a dolgokat, akkor nincs ellenkezés. De hát miért? – morfondírozott, miközben a bajszát pödörgette. – És miért éppen téged választottak? És miért pont azoknak?

Ophélie megmosta a kezét a mosogató csapja alatt, majd visszabújt a kesztyűjébe. Eleget tört-zúzott aznapra.

– Úgy tűnik, hogy a férfi családja egyenesen a Matrónákhoz fordult, hogy tető alá hozzák a kézfogót. Elképzelni sem tudom, mi okból szemeltek ki maguknak éppen engem, és nem valaki mást. Szeretném azt hinni, hogy csak valami félreértésről van szó, tényleg.

– És anyád?

– Odavan a boldogságtól – suttogta Ophélie keserűen. – Neki elég a tudat, hogy jó partit helyeztek nekem kilátásba, többről nem is álmodhatott volna. – Haja takarása és szemüvege jótékony sötétje mögé bújva Ophélie összeszorította az ajkát. – Nem áll módomban visszautasítani az ajánlatot. Követni fogom hát a vőlegényemet, ha a kötelesség és a becsület úgy kívánja. De részemről a dolog itt véget is ér – vágta ki eltökélten, és kemény, határozott mozdulattal igazított egyet a kesztyűjén –, a nászéjszakáig meg majd csak kitalálok valamit.

A levéltáros sajnálkozó tekintettel méregette az unokahúgát.

– Jobb lesz, ha ezt rögtön kivered a fejedből, kislányka. Nézz magadra… Nem nőttél magasabbra, mint egy hokedli, és könnyű vagy, mint a pihe… Mindegy, mit gondolsz róla, azt tanácsolom, soha ne szegülj szembe az urad akaratával. Mert abba könnyen beleroppanhatsz.

Ophélie tekert néhányat a fonográf hajtókarján, hogy a lemez újra forogni kezdjen, majd ügyetlenül ráhelyezte a tűt a barázdákra. A kuckót ismét betöltötte az iménti harsány operaária.

Üres tekintettel, kezét a háta mögött összekulcsolva álldogált némán.

Ophélie így működött. Az olyan helyzetekben, amikor bármelyik gyereklány zokogott, szipogott, toporzékolt vagy rimánkodott volna, ő rendszerint hallgatásba burkolózott, és figyelt. Unokatestvérei előszeretettel csúfolták is ezért, maflának tartották.

– Ide figyelj – dünnyögte a bácsika, miközben elgondolkodva vakargatta borostás nyakát –, egyelőre felesleges ekkora feneket keríteni a dolognak. Kicsit talán elragadtattam magam az imént. Ki tudja? Még az is lehet, hogy megtetszik neked az a legény.

Ophélie alaposan szemügyre vette a bácsikáját. Az éles napfény kiemelte a levéltáros arcának minden apró ráncát. És Ophélie szíve hirtelen összeszorult, mert azt látta, hogy ez a férfi, akit mindig is szilárdnak vélt, akár a kőszikla, akiről azt hitte, nem fog rajta az idő, most fáradt öregemberként áll ott előtte. És abban, hogy így megroggyant, akarata ellenére maga sem volt egészen vétlen.

Mosolyt erőltetett az arcára.

– Nekem csak az kell, hogy alaposan felkészülhessek.

A bácsika szemében egy pillanatra ismét felvillant a korábbi csillogás.

– Húzd vissza a kabátodat, kislányka, aláereszkedünk!

A nagy Szakadás

Alevéltáros elindult lefelé egy szerényen kivilágított lépcsőn. Ophélie zsebre dugott kézzel, orrát a sáljába mélyesztve baktatott a nyomában. A hőmérséklet lépcsőfokról lépcsőfokra csökkent. Ophélie szeme még káprázott az erős napsütéstől; úgy érezte, mintha lassan az egész testét elnyelné valami mélységes mély, jeges vizű tó.

Összerezzent, amikor a bácsikája recés hangja dörögve visszaverődött a falakról

– Sehogyan sem tudok megbarátkozni a gondolattal, hogy elmész. A Sark meg aztán tényleg a világ másik vége!

Az öreg megállt, hogy bevárja Ophélie-t, akinek a szeme még nem szokott hozzá a félhomályhoz, így a lány kis híján ledöntötte a lábáról az öreget.

– Mondd csak, ha már olyan ügyesen közlekedsz egyik tükörből a másikba, nem lehetne, hogy néhanapján a Sarkról is meglátogass?

– Az sajnos meghaladja a képességeimet. A tükrök csak kis távolságokban engednek át. Meg se merném próbálni, hogy két világszilánk között nekivágjak az űrnek.

A bácsika káromkodott egy cifrát, majd továbbindult. Ophélie elszégyellte magát, amiért a képessége nem olyan erős, mint azt a nagybátyja szeretné.

– De majd megpróbálok eljönni, amilyen gyakran csak tudok – ígérte félénken.

– Mikor is utazol el pontosan?

– Decemberben, már ha adhatunk a Matrónák szavára.

A bácsika újfent elkáromkodta magát. Ophélie kifejezetten örült, hogy egy árva hangot sem ért abból a régi nyelvjárásból.

– És ki fog a múzeumodra vigyázni? – kérdezte az öreg tovább méltatlankodva. – Nem minden sarkon találni olyat, aki úgy ért a régiségekhez, mint te!

Erre Ophélie végképp nem tudott mit válaszolni. Hogy elragadják a családjától, az már önmagában sem tűnt kevésnek, de hogy még a múzeumából is kiszakítsák, az egyetlen helyről, ahol kiteljesedhetett, az olyan volt, mintha a legbensőbb lényegétől akarnák megfosztani. Ophélie egyetlen dologhoz értett: tudott olvasni. De ha még azt is elvennék tőle, egy rakás szerencsétlenségnek érezné magát. Képtelen volt rendet tartani maga körül, nem tudott könnyedén társalogni, sem bármilyen házimunkát nagyobb sérülések nélkül elvégezni.

– Úgy tűnik, én sem vagyok egészen pótolhatatlan – dünnyögte bele a sáljába.

Amint leértek az első szintre, az öreg közönséges, kopott kesztyűjét egy pár tisztára cserélte. A lámpák halvány fényében húzgálni kezdte a katalógusszekrény fiókjait, hogy átlássa a pincerendszer hűvös boltívei rejtekében nemzedékről nemzedékre felhalmozódott családi papírok elrendezését. Valahányszor sűrű bajsza mögül kifújta a levegőt, látszott a lehelete.

– Ez itt a családi irattár, szóval nagy csodákra ne számíts! Tudomásom szerint egyik-másik ősünk megfordult a Messzi Északon, de az sem tegnap volt.

Ophélie megtörölte csöpögő orrát. Odalent legfeljebb tíz fok lehetett. Azon gondolkozott, hogy a vőlegénye otthonában vajon ennél is hidegebb van-e.

– Augustusra lennék kíváncsi – mondta.

Ez persze csak afféle szófordulat volt, hiszen Augustus már jóval Ophélie születése előtt meghalt. Aki Augustust kereste, az nyilvánvalóan a vázlatfüzeteire gondolt.

Augustus volt a család nagy felfedezője, a legendárium egyik legjelentősebb alakja. A földrajzot az ő úti feljegyzéseiből oktatták az iskolában. Írni nem írt egy sort sem – a betűvetést nem ismerte –, de rajzai a tudomány számára felértek egy kincsesbányával.

Ophélie azt hitte, a bácsikája nem hallotta meg a kérését, olyannyira belemerült a rekeszek és cédulák böngészésébe. Elhúzta hát a szája elől a sálját, és még egyszer, hangosabban megismételte a kívánságát:

– Augustusra lennék kíváncsi.

– Augustusra? – vetette oda az öreg anélkül, hogy felpillantott volna. – Augustus nem érdekes. Időpocsékolás. Csupa zavaros elmeszülemény.

Ophélie meglepetten felhúzta a szemöldökét. A bácsikája eddig még soha nem ócsárolta a levéltár dokumentumait.

– Jaj! – bukott ki belőle. – Tényleg annyira ijesztő?

Az öreg nagyot sóhajtva elszakadt az épp kihúzott hosszúkás fióktól, és felegyenesedett. Az egyik szeme az elé biggyesztett nagyítólencse miatt kétszer akkorának látszott, mint a másik.

– Negyedik sor, balra a legalsó polc. De ne tegyél kárt semmiben, ha megkérhetlek. És húzz tiszta kesztyűt!

Ophélie elindult a sorok mentén, és a megjelölt helyen térdre ereszkedett. Meg is találta Augustus eredeti vázlatfüzeteit, amelyek egytől egyig ott porosodtak úti célonként osztályozva. A felfedező hármat rajzolt tele „El-Andalodóniában”, hetet a „Telepen” és legalább húszat a „Nyugalom Földjén”. A „Sark” megjelölés csupán egyetlen kötet gerincén szerepelt. Ilyen értékes kéziratokkal Ophélie nem ügyetlenkedhetett. Fogta a füzetet, odavitte egy olvasópulthoz, és amilyen óvatosan csak tudta, lapozgatni kezdte a képekkel teli oldalakat.

Színtelen, sziklás, sík vidékek, egy a jég rabságába esett fjord, hatalmas ősfenyvesek, hóba süppedő házak… Igaz, ami igaz, az ábrázolt tájak komor hangulatot árasztottak, bár Ophélie gyászos elképzeléseit erősen alulmúlták. Ophélie bizonyos szempontból még szépnek is látta őket. Azon töprengett, vajon a vőlegénye hol, merre lakhat ebben a rengeteg nagy fehérségben. Talán annak a kavicsos partú folyócskának a közelében? Vagy abban az éji sötétbe burkolózó kis halászfalucskában? Esetleg azon a zuzmós pusztaságon? Annyira kopárnak, kietlennek tűnt arrafelé minden! De akkor mitől volt mégis olyan jó parti a vőlegénye?

Az egyik képet Ophélie sehogyan sem tudta értelmezni: egy kaptárszerű képződmény volt rajta, amely a semmiben lebegett. Nyilván csak valami elnagyolt vázlat lehetett.

Néhány oldallal arrébb egy vadász portréjára akadt. A férfi egy óriási halom prém előtt düllesztette a mellét győzedelmesen. A kezét csípőre tette, az ingujját pedig feltűrte, hogy látszódjon izmos, könyékig sűrűn tetovált karja. A nézése szigorú volt, a haja szőke.

Amikor Ophélie-nak leesett, hogy a háttérben magasodó prémkupac nem sok, hanem egyetlen állathoz tartozik, nevezetesen egy medve méretű farkashoz, a szemüvege kékre színeződött. Ophélie továbblapozott. A következő oldalon a vadász társai körében pózolt. A csoport mögött egy rakás agancs látszott. Csakis jávorszarvas agancsok lehettek, viszont a hozzájuk tartozó koponyák nagyságra akkorák voltak, mint egy-egy ember. A képen mindegyik vadásznak egyforma szigorú volt a tekintete, és egyforma szőke volt a haja, mindegyikük karján ugyanaz a tetoválás díszelgett, viszont fegyver egyiküknél sem volt, ami arra engedett következtetni, hogy a zsákmányt puszta kézzel ejtették el.

Ophélie még számtalan hasonló jelenetet talált a füzetben, középpontban az ilyen-olyan dögökkel, valószerűtlenül túlméretezett rozmár-, mamut- és medvetetemekkel büszkélkedő vadászokkal.

Amikor végzett, Ophélie vigyázva becsukta a füzetet, majd visszatette a helyére. Különös vadak… Néhány gyerekkori képeskönyvében Ophélie látott már hasonló, aránytalanul nagyra nőtt állatokat, de azok mégsem emlékeztettek Augustus rajzaira. Erre nem volt felkészülve, a múzeumában minden olyan aprócska volt. De leginkább a vadászok kemény arckifejezése maradt meg benne, az a riasztóan kíméletlen, kevély, a vér látványához szokott tekintet. Csak remélni tudta, hogy a vőlegénye legalább ebben más lesz.

– Jutottál valamire? – kérdezte a levéltáros, miután Ophélie visszabattyogott hozzá.

– Kezdem érteni, miért aggódik annyira – felelte a lány.

A levéltáros lázasan kutatott tovább.

– Mindjárt mutatok én neked mást is! – dörmögte. – Azok a rajzok mégiscsak százötven évvel ezelőtt készültek. És elég hiányosak.

Ophélie fejében is pontosan ugyanez motoszkált, hogy vajon mi lehet még, amiről Augustus nem számolt be. De nem szólt egy szót sem, csak látszólag közönyösen megvonta a vállát. Aki nem ismerte olyan jól Ophélie-t, mint a bácsikája, ezt a mozdulatot könnyen félreérthette, és valamiféle nyegleségnek, egyenesen nemtörődömségnek vélhette volna. Ophélie, ahogy bávatagon pislogott a szemüvege mögül, kívülről tulajdonképpen higgadtnak és kiegyensúlyozottnak tűnt, cseppet sem látszott rajta, miféle érzelmi viharok dúlnak épp a lelkében.

A vadászjelenetek megijesztették. Nem volt biztos benne, hogy tényleg ezt akarta-e látni, amikor lekéredzkedett a levéltárba.

Hűvös szellő csapta meg a bokáját, és könnyedén fellibbentette a szoknyáját. A felől a lépcső felől érkezett, amely lefelé vezetett a második szintre. Ophélie egy darabig elgondolkozva bámulta a lejáratot elzáró láncon himbálózó táblát: „Idegeneknek belépni tilos!”

Egy kis huzat nem volt meglepő a levéltár termeiben, de ezt a fuvallatot Ophélie valamiért jelnek tekintette. Az volt az érzése, dolga van odalent, az alsó szint egyenesen hívogatta.

A bácsikája odahúzott egy sámlit a katalógusszekrény mellé, és teljesen belefeledkezett a céduláiba. Ophélie megrángatta a kabátja ujját.

– Megengedi, hogy lemenjek?

– Tudod jól, hogy nem tehetem – morogta a bajsza alatt az öreg. – Artemisz magángyűjteményéhez csakis a levéltárosok férhetnek hozzá. Nem lenne szép, ha visszaélnénk a bizalmával, ha már így megtisztelt vele.

– Nem olvasni szeretnék benne, ígérem, nem veszem le a kesztyűmet – alkudozott Ophélie, és bizonyítékul maga elé tartotta bebugyolált kezét. – És nem is rokoni minőségemben kérek engedélyt, hanem mint a családi múzeum felelőse.

– Te aztán jól kitanultad, mikor mit kell mondani! – sóhajtott az öreg. – De csakis magamra vethetek ezért, elvégre az én szárnyaim alatt nevelkedtél.

Ophélie kiakasztotta a láncot, és elindult lefelé a kivilágítatlan lépcsőn, mert a fali lámpák egyelőre nem voltak hajlandók felkapcsolódni.

– Kérek szépen egy kis fényt – suttogta bele Ophélie a sötétbe.

Kívánságát többször is el kellett ismételnie. A levéltár épülete rosszallta az újabb szabályszegést. De némi húzódozás után végül megadta magát, és a lámpák kigyulladtak. Viszont Ophélie kénytelen volt hunyorgó fényekkel beérni.

Az öreg intelme a visszhangos járatokon keresztül az alsó szinten is utolérte:

– Ne feledd, mindent a szemnek, semmit a kéznek! Az ügyetlenséged nagyobb veszedelem, mint a himlő!

Ophélie zsebre dugott kézzel lépett be a csúcsíves keresztboltozat alá. Szemét végigjártatta a levéltárosok kőbe vésett jelmondatán: Artemisz, tisztelettel őrizzük emlékezeted. Beljebb végtelen hosszú sorokban álltak az üvegbúrákkal gondosan védett ereklyék.

Bizonyos helyzetekben Ophélie suta kamaszként viselkedett, nem érdekelte, ha kócos, ide-oda dobálta a végtagjait, félénken meghúzta magát a szemüvege mögött, de ha a történelem közelségébe került, egészen más ember lett belőle. Az unokatestvérei egytől egyig imádtak teaházba járni, lődörögni a folyóparton, sétálni az állatkertben, bálozni. Ophélie-nak viszont a levéltár mélye volt a világ legizgalmasabb helye. Az a rész, ahol a kíváncsi tekintetek elől elzárva, védőbúrák alatt őrizték a család ősi örökségét. Ott volt minden, ami azóta fennmaradt, hogy Animán megjelent az első nemzedék. Oda süllyesztettek el mindent, ami a nulladik év óta felhalmozódott. Ott, azon a helyen tudhatott meg Ophélie legtöbbet a Nagy Szakadásról.

Ophélie szakmai megfontolásból érdeklődött megszállottan a Nagy Szakadás iránt. Időnként azt álmodta, hogy rohan valami után, amit soha nem érhet utol. Minden éjjel egyre messzebbre jutott, de az a világ végtelen volt, egybefüggő, hibátlanul gömbölyű és sima, mint a viaszos héjú alma; a régi világban szaladt, amelynek tárgyait – varrógépeket, robbanó motorokat, préshengeres nyomdagépeket, metronómokat… – a gondjaira bízott múzeum gyűjteményében őrizte. A korban hozzá illő fiatalemberek Ophélie-t cseppet sem vonzották, egy egykor használatos barométerrel ellenben képes volt bármikor órákat eltölteni.

Ophélie megilletődötten megállt egy régi pergamentekercset védelmező üvegharang előtt: az alapító okirat pihent alatta, amelyben Artemisz maga és leszármazottai nevében hitet tett Anima mellett. A következő üvegkalicka az első törvénykönyvet zárta magába. A joggyakorlat bizonyos alapelveit – például az anyai tekintély elvét vagy a Matrónák elsődleges illetékességét a közösség egészét érintő döntéshozatalban – már abban lefektették. A harmadik búra alatti kódex azt foglalta össze, milyen kötelezettségekkel tartozik Artemisz a leszármazottai felé: gondoskodnia kell arról, hogy mindenkinek legyen mit ennie, és legyen fedél a feje fölött, hogy mindenki kellő oktatásban részesüljön, és a lehető legjobbra fordítsa képességeit. A nagybetűs záradék leszögezte, hogy Artemisz sem a családot, sem Animát nem hagyhatja el soha. Vajon maga Artemisz fogalmazta meg ezeket a szabályokat, mintegy a miheztartás végett, nehogy az évszázadok során valaha is eszébe jusson elgyengülni és meghátrálni?

Ophélie figyelmesen sétált az ereklyetartók között. És ahogy egyre alaposabban elmerült a múltban, érezte, hogy a bensőjét mélységes nyugalom szállja meg. Kis időre ki tudta zárni fejéből a jövőt. Megfeledkezett közelgő kényszerházasságáról, megfeledkezett a vadászok szigorú nézéséről, megfeledkezett arról, hogy nemsokára máshol folytatódik az élete, távol mindentől, ami a szívének kedves.

Az ereklyék többségében felbecsülhetetlen értékű, kézzel írt dokumentumok voltak, olyanok, mint például az új világról készült korai térképek vagy Artemisz elsőszülött fiának születéslevele, azé a gyermeké, akit később minden Animista az őseként tisztelt. De persze akadtak köztük teljesen hétköznapi használati tárgyak is: egy kicsorbult hajvágó olló, egy vastag, színváltós lencséjű pápaszem, egy magától lapozódó kicsinyke mesekönyv. Ezek a tárgyak nem mind ugyanabból az időszakból származtak, Artemisz mégis ragaszkodott hozzá, hogy szimbolikus jelentőségüknél fogva bekerüljenek a gyűjteménybe. De hogy mit szimbolizáltak, arra Artemisz maga sem emlékezett.

Ophélie-t a léptei ösztönösen egy másik üvegharanghoz vezették, amelyre a lány áhítattal ráhelyezte a kezét. A védőburok alatt foszladozó névjegyzék hevert, olyan régi, hogy már a tinta is kifakult rajta. Azokat a férfiakat és nőket lajstromozta, akik annak idején csatlakoztak a családfőhöz, hogy vele együtt új közösséget alapítsanak. A lista első pillantásra tulajdonképpen nem volt semmi különös, csupán nevek és számok személytelen felsorolása, de nem akárkiknek a nevei szerepeltek rajta: azoké, akik túlélték a Nagy Szakadást. Olyan embereké, akik tanúi voltak a régi világ végnapjainak.

Abban a pillanatban Ophélie enyhe nyomást érzett a mellkasában: hirtelen megértette, mi vitte a bácsikája őrizte levéltárba, miért kellett leereszkednie a mélyére, miért kellett látnia ezt a névsort. Nem csupán a szükség késztette erre, nem egyszerűen felkészülni akart: vissza kellett térnie a gyökerekhez. Távoli ősei végignézték, ahogy minden, az egész világ szétesett körülöttük. És feladták? Nem, dehogy, nem mondtak le az életükről, helyette inkább kialakítottak maguknak egy újat, egy másikat.

Ophélie elsimított a homlokából és a füle mögé tűrt néhány hajtincset, amelyek addig eltakarták az arcát. Az orrára biggyesztett szemüveg lencséje egészen kivilágosodott, nyoma sem volt rajta az elmúlt órák alatt odagyűlt szürke felhőknek. Ophélie ráeszmélt, hogy elkövetkezett az ő belső Nagy Szakadása. Továbbra is hatalmas kő ült a gyomrában, de már tudta, mit kell tennie. Vállalnia kell a sorsát.

A sál nagy fészkelődésbe kezdett a vállán.

– Csak nem felébredtél végre? – piszkálta kedvesen Ophélie.

A sál vége lankadtan letekeredett a lány kabátjának alsó szegélyéig, kicsit helyezkedett, majd miután szorosabbra vonta ölelését Ophélie nyaka körül, abbahagyta a mozgolódást. Régi darab volt már, ideje java részét alvással töltötte.

– Megyünk már – nyugtatta Ophélie. – Megtaláltam, amit kerestem.

Már épp készült elindulni visszafelé, amikor megpillantotta Artemisz gyűjteményének legporosabb, legrejtélyesebb és leginkább zavarba ejtő darabját. Attól az ereklyétől mindenképp el kellett búcsúznia. Fogta az üvegharang talapzatából kiálló kart, tekert egyet rajta, mire a védőbúra kettényílt. Amikor kesztyűs kezével megérintette a kötet, a Könyv borítóját, ugyanaz a csalódottsággal vegyes hiányérzet lett rajta úrrá, mint amikor életében először hozzáérhetett. Ebből a könyvből nem tudott semmit kiolvasni, még a leghalványabb érzést, gondolatot vagy szándékot sem. Képtelen volt kitapogatni a múltját. És nem a kesztyű miatt, amelynek különleges szövete megakadályozta képességének gyakorlásában, elzárta előle a tárgyak világát. Nem, Ophélie – mint sok más olvasó őelőtte – egyszer szabad kézzel is hozzányúlhatott a Könyvhöz, de az egész egyszerűen nem adta ki magát.

Ophélie felemelte, végigsimított a kötésén, ujjaival átpörgette vékony, puha lapjait. Csupa különös krikszkrakszot látott benne, rég feledésbe merült írásjeleket. Ophélie soha semmi akárcsak megközelítőleg ehhez foghatóval nem találkozott. Tulajdonképpen abban sem volt egészen biztos, hogy ez a tárgy nem több-e egyszerű könyvnél. Az anyaga nem hasonlított sem a pergamenre, sem a rostpapírra. Bármennyire hátborzongatónak tűnt is a feltételezés, leginkább kikészített emberi bőrre emlékeztetett. És talán ettől bizonyult kivételesen hosszú életűnek.

Ophélie fején átfutottak a szokásos kérdések, amelyekre levéltárosok és régészek több nemzedék óta keresték a választ. Vajon mi lehet a tartalma ennek a különös írásos dokumentumnak? És Artemisz miért ragaszkodott ahhoz annyira, hogy benn maradjon a magángyűjteményében? És mit jelenthet a tartószerkezet talapzatára vésett rövid üzenet, miszerint „Ezt a Könyvet semmilyen körülmények között ne próbáljátok megsemmisíteni”?

Ophélie számtalan kérdőjellel a fejében készült tehát útnak indulni a világ másik végére, ahol nem volt sem levéltár, sem múzeum, sem múltfeldolgozás. Vagy legalábbis semmi olyasmi, ami lázba hozhatta volna.

A visszhangos lépcsőfeljáró felől megszólalt a bácsikája dörmögő hangja, amely hosszan, kísértetiesen zengett az alagsor szűk termeiben:

– Gyere csak föl! Előbányásztam neked valami érdekeset.

Ophélie még egyszer, utoljára rátette a tenyerét egy pillanatra a Könyvre, aztán visszazárta az üvegharangot. Annak rendje és módja szerint búcsút intett a múltnak.

Készen állt, hogy nekivágjon a jövőnek.

A napló

Június 19., szombat. Rodolphe és én szerencsésen megérkeztünk. A Sark igencsak eltér minden előzetes várakozásomtól. Azt hiszem, soha életemben nem forgott még velem ennyire a világ. A nagykövet asszony barátságosan fogadott bennünket a birtokán, ahol örökös nyáresti hangulat honol. Nem győzök álmélkodni a sok-sok csodán! Az itteniek udvariasak és felettébb készségesek, emellett felfoghatatlan képességekkel rendelkeznek.

– Megzavarhatom fontos foglalatosságában, kedves rokon?

Ophélie összerezzent, még a szemüveg is lecsúszott az orráról. Annyira belemerült távoli nagy-nagynénikéje, Adélaïde naplójának olvasásába, hogy észre sem vette, amikor az elálló fülű süvölvény keménykalappal a kezében és széles mosollyal az arcán odalépett mellé. A kölyök nem lehetett több tizenöt évesnél. Széles karmozdulattal kissé távolabb, egy régi írógép előtt röhögcsélő pajtásai felé mutatott.

– Az unokatestvéreimmel az imént azon morfondíroztunk, méltóztatna-e esetleg engedélyt adni, hogy pazar múzeumának néhány csecsebecséjébe beleolvassunk.

Ophélie önkéntelenül összeráncolta a homlokát. Nagyképűség lett volna részéről azt állítani, hogy a család minden egyes tagját, aki az Őstörténeti Múzeum forgóajtóján valaha belépett, személyesen ismerte, de abban az egyben biztos volt, hogy ezekkel a bajkeverőkkel még soha nem volt dolga. Azon gondolkozott, vajon a családfa melyik ágához tartozhatnak. A kalapkészítők céhéhez? A szabók rendjéhez? Vagy a pékek társaságához? Az mindenesetre messziről érződött, hogy mesterkednek valamiben.

– Egy pillanat, és a rendelkezésükre állok – mondta Ophélie, és letette a kávéscsészéjét.

Amikor csatlakozott a keménykalapos kompániához, a gyanúja beigazolódni látszott. Túl nagy volt körülötte a somolygás.

– És íme, a gyűjtemény egyetlen igazán muzeális értékű darabja! – harsant fel az egyikük, és sokatmondó tekintettel Ophélie-ra pillantott.

A vicc kissé túllőtt a célon, legalábbis Ophélie szerint, noha tisztában volt vele, hogy a megjelenése – hanyagul összefogott copfjával és a belőle kilógó, arcát kétoldalt sötéten verdeső tincsekkel, földet súroló sáljával, kopott brokátruhájával, felemás cipőjével és javíthatatlan ügyetlenségével – nem éppen megnyerő. Egy hete nem mosott hajat, reggel pedig épp csak magára kapta az első ruhadarabot, ami a keze ügyébe akadt, nem törődött vele, hogyan áll rajta.

Estére várta a vőlegényét, aki kifejezetten azért utazik ide a Sarkról, hogy megismerkedjen a családdal, és csak néhány hetet marad, mielőtt magával viszi őt a Messzi Északra. Ophélie abban reménykedett, hogy kis szerencsével a jövendőbelije annyira visszataszítónak találja majd, hogy azon nyomban felbontja az eljegyzést.

– Ahhoz ne nyúljon! – szólt rá Ophélie az egyik bamba képű suhancra, akinek a keze vészesen közeledett a lengőtekercses galvanométerhez.

– Mit motyorog, kedves rokon? – vágott vissza a suhanc. – Nem hallottam, beszéljen hangosabban!

– Ne nyúljon a galvanométerhez! – ismételte el Ophélie erélyesebben. – Mindjárt mutatok inkább néhány kifejezetten olvasásra szánt darabot.

A bamba képű megvonta a vállát.

– Á, én csak ki akartam próbálni, hogy működik ez a vacak. Amúgy nem is tudok olvasni.

Ophélie nem is számított másra. Az olvasás képessége nem sok Animistának adatott meg. A tehetség rendszerint kamaszkorban ütközött ki finom, ujjbizsergető megérzések formájában, ám kellő gondozás híján nem tudott tényleges készséggé fejlődni. Ophélie a bácsikájától kapta meg a szakértő segítséget, és okkal, elvégre a család általuk képviselt ága gondoskodott a közös örökség feldolgozásáról és megőrzéséről. Kinek lett volna kedve a legapróbb érintésre átérezni bármilyen tárgy teljes múltbéli történetét? Az Animisták többsége nem verekedett éppen a lehetőségért, hogy ilyen súlyos terhet vegyen magára, hacsak nem kifejezetten ez volt a hivatása.

Ophélie tekintete egy pillanatra megakadt a keménykalaposon, aki nagy vihorászva tapogatta pajtásai felöltőjét. Ő alighanem tudott olvasni, de feltehetően még csak nemrég ismerte fel különleges adottságát. És minden alkalmat kihasznált, hogy tornáztassa az ujjait.

– Nem azon aggódom, kedves rokon – felelte némi késéssel Ophélie a bamba képűnek. – De a szabály, az szabály. Ha szeretné bármelyik kiállítási tárgyat a kezébe venni, kénytelen lesz az enyémhez hasonló kesztyűt húzni.

A családi örökségvédelmi tanács legutóbbi döntése értelmében a gyűjtemény darabjaihoz külön engedély nélkül senki sem nyúlhatott hozzá puszta kézzel. Tudniillik ha bárki bármelyik tárgyat megérintette, az aktuális hangulatával, úgymond, megfertőzte, és továbbírta a történetét. Nem egy ritkaságot már így is túl sokan beszennyeztek az érzéseikkel és a gondolataikkal.

Ophélie odalépett a fiókhoz, amelyben a kulcsait tartotta. De véletlenül akkora lendülettel rántotta meg, hogy a fiók a kezében maradt, a tartalma pedig hangos csörömpöléssel a kőpadlóra ömlött. Miközben Ophélie leguggolt, hogy összeszedje a kulcsokat, hallotta, ahogy a háta mögött vihorásznak. A keménykalapos, továbbra is ugyanazzal a hamiskás mosollyal, lehajolt, hogy segítsen neki.

– Igazán nem illik kinevetni egy rokont, aki ráadásul ilyen készséges, és a kiművelésem érdekében mindjárt a rendelkezésemre bocsát valami érdekes olvasnivalót!

A suhanc arcán a mosoly kaján vigyorba váltott.

– Valami erőset szeretnék – mondta Ophélie-nak. – Nem akadna esetleg egy fegyver? Vagy valami harci eszköz?

Ophélie visszatette a fiókot a helyére, és kivette belőle a megfelelő kulcsot. A régi világban zajlott háborúk mindig is izgatták a fiatalok fantáziáját, elvégre a kisebb családi viszályokon kívül mással soha nem kellett szembesülniük. Ezek a tejfölösszájú kölykök pedig kimondottan szórakozásra vágytak. Ophélie-t nem érdekelte, ha saját jelentéktelensége miatt csúfolják, de hogy a múzeumát valaki ennyire ne tisztelje, azt nehezen tűrte, pláne ezen a napon.

Ennek ellenére magában eltökélte, hogy végig igyekszik szakmájához méltón viselkedni.

– Kérem, kövessenek – mondta a kulccsal irányt mutatva.

– Hát lássuk a medvét! – engedett neki utat gunyorosan mély meghajlással a keménykalapos.

Ophélie a múzeum leglátogatottabb részlegébe vezette a csapatot, a rotundába, ahol a régi világból fennmaradt repülő szerkezetek voltak kiállítva: madárszárnyú gépek és gépmadarak, kétéltű légi járművek, gőz meghajtású helikopterek, négyfedeles vadászgépek, hidroplánok lógtak vaskos kábeleken a magasból, mint megannyi óriás szitakötő. Az eleve vidám kompánia tagjai pukkadoztak a nevetéstől az ócska régiségek láttán, és a libákat utánozva csapkodni kezdtek a karjukkal. A keménykalapos, aki már egy ideje látványosan kérődzött, egy vitorlázó repülőgép fémtestére ragasztotta a rágógumiját.

Ophélie szemrebbenés nélkül hagyta, hadd csinálja. De ezzel betelt nála a pohár. A kölyök fel akar vágni a többiek előtt? Hát, ha mulatságra vágynak, megkaphatják.

Felértek a félemeletre, ahol egy sor üvegezett szekrény előtt haladtak el. Ophélie megállt az egyiknél, bedugta a kulcsot a zárba, elfordította, majd elhúzta a tolóajtót, zsebkendővel kiemelt mögüle egy aprócska ólomgolyót, és átnyújtotta a keménykalaposnak.

A suhanc nevetve vette csupasz kezébe a golyót.

– Ezzel akarja kiszúrni a szemem? Egy ilyen játék pisztolyba való bogyóval?

De a mosoly hamar lehervadt az arcáról, amint a tenyerébe simuló tárgy visszarántotta a múltba. A fejéből kifutott a vér, mozdulatlanná dermedt, mintha hirtelen minden megfagyott volna körülötte. Elváltozása láttán a cimborái sem virgonckodtak már annyira, az oldalát böködték, de miután nem reagált, komolyan aggódni kezdtek.

– Mi a bánatot adott neki? – rémüldözött az egyikük.

– Egy olyan darabot, amelyet a történészek igen nagyra tartanak – felelte Ophélie szakmai hozzáértéssel.

A keménykalapos mészfehér arca elszürkült.

– Nem egészen… nem… ilyesmire gondoltam – nyögte ki nagy nehezen.

Ophélie megint csak zsebkendővel elvette tőle az ólomdarabot, és visszahelyezte a vörös bársonypárnácskára.

– Valami fegyvert szeretett volna, nem? Ez a töltény a maga idejében átlyukasztotta egy közlegény gyomrát. A háború már csak ilyen volt – szögezte le, és megigazította a szemüvegét. – Az egyik oldalon álltak a gyilkosok, a másikon az áldozatok.

A keménykalapos olyan fájdalmas képpel görnyedezett, hogy Ophélie magában kicsit meg is sajnálta. Tisztában volt vele, hogy a fiú kemény leckét kapott. A feje nyilvánvalóan tele volt mindenféle hősi legendákkal, csakhogy ha az ember fegyvert olvas, a saját halandóságával kénytelen szembenézni.

– Elmúlik – biztatta Ophélie. – Azt javaslom, menjen, szívjon egy kis friss levegőt.

A banda felszedelőzködött, bár kifelé menet a megvető pillantások mellett még néhány rosszmájú megjegyzés is kijutott Ophélie-nak. Az egyik „madárijesztőnek”, a másik „pápaszemes krumpliszsáknak” titulálta. Ophélie pedig csendben abban reménykedett, hogy pár órával később a vőlegényében is hasonló benyomást kelt majd.

Keresett egy spatulát, és nekiállt, hogy levakarja a keménykalapos rágógumiját a vitorlázó repülőgépről.

– Ennyi elégtétel igazán járt neked – suttogta, és puhán, mintha egy lovat simogatna, végighúzta a tenyerét a szerkezet oldalán.

– Jaj, édesem! Már mindenütt kerestelek!

Ophélie megfordult. Esernyővel a hóna alatt ragyogó szépségű fiatal nő masírozott felé a terem másik végéből; felcsippentett szoknyája alól kivillant fehér topánkája, amelynek sarka hangosan kopogott a kőburkolaton. A nővére volt az, Agathe, aki pont olyan hiú volt, és közvetlen, mint amilyen lompos és zárkózott a húga. Az egyik vörös volt, a másik barna – úgy elütöttek egymástól, mint a nappal és az éjszaka.

– De hát mit keresel te még itt?

Ophélie szeretett volna minél hamarabb megszabadulni a keménykalapos rágógumijától, de az beleragadt a kesztyűjébe.

– Ha nem tudnád, a múzeumban hatig tart a munkaidő.

Agathe két kézzel, színpadiasan megszorította Ophélie kezét. De azon nyomban meg is bánta: a rágógumi rátapadt finom anyagból szabott kesztyűjére.

– Ma nem, te kis buta – korholta, miközben próbálta lerázni a ragacsot a szövetről. – A mama azt mondta, mostantól csak annyi a dolgod, hogy készülődj. Jaj, hugicám! – borult Ophélie nyakába. – Már biztosan nagyon izgatott vagy!

– Hát… – ennél többet Ophélie képtelen volt magából kipréselni.

Agathe hirtelen elengedte, hátralépett, és tetőtől talpig végigmérte.

– Magasságos kuktafazék! Néztél ma már tükörbe? Ilyen állapotban nem mutatkozhatsz a jövendőbelid előtt! Mit fog gondolni rólunk?

– Kisebb gondom is nagyobb ennél! – legyintett Ophélie, és elindult a pultja felé.

– Csakhogy a rokonságod nem így vélekedik. Persze te mindig csak magadra gondolsz! Na, de mindjárt orvosoljuk a dolgot!

Ophélie vett egy nagy levegőt, előhúzta viharvert szatyrát, és elkezdte belepakolni a holmiját. Mert ha a nővére egyszer a fejébe vette, hogy ez az ő szent küldetése, úgysem hagyná nyugodtan dolgozni tovább. Úgyhogy mindenképpen be kellett zárnia a múzeumot. Mialatt Ophélie összeszorult gyomorral, ráérősen készülődött, Agathe alig bírt magával a türelmetlenségtől. Felült a pultra, és vadul kalimpálni kezdett csipkés harisnyába és fehér topánba bújtatott lábával.

– Egyébként híreim vannak számodra, és nem is akármilyenek! A rejtélyes kérődnek végre van neve!

Erre még Ophélie is kidugta a fejét a szatyorból. Néhány órával a hivatalos bemutatkozás előtt épp ideje volt, hogy a pletyka kiszivárogjon. Leendő családja nyilván megtette a szükséges óvintézkedéseket, hogy minden a lehető legnagyobb diszkréció mellett történjen. A Matrónák az elejétől hallgattak, mint a sír, az ősz folyamán egy árva szót sem voltak hajlandók elárulni a vőlegényéről, olyannyira, hogy a helyzet már-már kezdett nevetségessé válni. Ophélie anyja iszonyúan meg volt sértve, amiért még őt sem avatták be, két hónapja egyfolytában fortyogott.

– Szóval? – kérdezte, miután látta, Agathe mennyire élvezi, hogy húzhatja.

– Thorn.

Ophélie behúzta a sáljába a nyakát. Thorn? Már magától a névtől kirázta a hideg. Szikár, kopogós volt a hangzása. Kemény. Szinte bántó. Vadászhoz illő.

– Azt is sikerült megtudnom, hogy a becses fiatalember nem sokkal idősebb nálad, hugicám. Szóval nem egy teszetosza vénemberhez fogsz hozzámenni, aki azt sem tudja, mihez kezdjen a feleségével. És a legjobbat a végére tartogattam! – folytatta Agathe egy szuszra. – Nem kell végleg eltemetkezned valami eldugott porfészekben, hidd el, a Matrónák tényleg szem előtt tartották a család érdekeit. Thornnak van egy nagynénje, akinek a szépségénél csak a befolyása nagyobb, így sikerült remek állást kijárnia az unokaöccsének az udvarnál. Hercegnői bánásmódban lesz részed a Sarkon!

Agathe végig csillogó szemmel újságolta a nagyszerű híreket. Ophélie-t azonban letaglózták a hallottak. Thorn? És udvari ember? Ennél még egy vadásznak is jobban örült volna. Minél többet tudott meg a jövendőbelijéről, annál nagyobb ingerenciát érzett, hogy hanyatt-homlok meneküljön, amíg még teheti.

– És honnan veszed mindezt?

Agathe megigazította a főkötőjét, amely alól rezegve kibomlott néhány tűzvörös hajfürt. Cseresznyepiros ajka önelégült mosolyra húzódott.

– Megbízható forrásból! A sógorom, Gérard hallotta a dédanyjától, neki meg a kedvenc kuzinja mesélte, aki az egyik Matróna ikertestvére.

Agathe kislányosan tapsikolt párat, majd lehuppant a földre.

– Nem akármilyen férjet fogtál ki magadnak, édesem! Ki hitte volna, hogy egy ilyen jó származású és magas rangú férfi kéri meg végül a kezedet?! Gyerünk, kapd már össze a motyód, alig maradt időnk Thorn úr érkezéséig! Valamit muszáj csinálni veled!

– Menj csak előre! – motyogta Ophélie, miközben bezárta a kapcsot a szatyrán. – Még egy hivatalos ügyet el kell intéznem.

A nővére kecses léptekkel elindult kifelé.

– Addig szerzek egy fiákert.

Ophélie bénultan ácsorgott egy darabig a pultja mögött. Agathe távozása után hirtelen olyan üres csend nehezedett a helyiségre, hogy szinte belefájdult a füle. Találomra felcsapta Adélaïde naplóját, és beleolvasott a majd egy évszázaddal azelőtt lendületesen odakanyarított, finom vonalú írásba, amelynek már minden betűjét betéve ismerte.

Július 6., kedd. Azon kaptam magam, hogy a lelkesedésem valamelyest kezd alábbhagyni. A nagykövet asszony elutazott, mi pedig itt maradtunk a birtokán lebzselő népes vendégsereg körében. Az az érzésem, mintha teljesen megfeledkeztek volna rólunk. Naphosszat ülünk a kártyaasztalnál vagy sétálunk a kertben. Bátyám nálamnál jóval könnyebben hozzászokott ehhez a gondtalan élethez, máris belehabarodott egy arisztokrata kisasszonyba. Kénytelen leszek rendre utasítani, elvégre ittlétünk okai kizárólag szakmaiak.

Ophélie fejében sehogyan sem akartak összeállni a dolgok. A naplóban leírtak és az Agathe szállította pletykák nem voltak összhangban Augustus rajzaival. Azok alapján, amit a nővérétől megtudott, a Sark inkább valami fényűzően előkelő helyként tűnt fel előtte. Vajon Thorn tudott kártyázni? Udvari ember lévén nyilván részt vett a kártyapartikban. Valamivel neki is el kellett ütnie az időt.

Ophélie betette a naplót egy filctokba, és elsüllyesztette a szatyra mélyére. Felnyitotta a pult fedelét, és kivette belőle a leltárkönyvet.

Többször előfordult, hogy Ophélie benne felejtette a kulcsot valamelyik zárban, elhagyott néhány fontos hivatalos iratot, sőt összetört egy-két pótolhatatlan tárgyat, de a leltárkönyv kitöltése volt az a feladat, amelyet soha nem mulasztott el.

Ophélie kivételesen tehetséges olvasó volt, nemzedékének egyik legjobbja. Képes volt bármilyen szerkezet múltját rétegről rétegre, évszázadról évszázadra visszafejteni, tudta, milyen kezek tapogatták, használták, kényeztették, rongálták, javítgatták őket. Kifinomult képességének köszönhetően olyan részletekkel egészítette ki a gyűjtemény darabjainak leírását, amelyeket előtte még senkinek sem sikerült kideríteni. Míg az elődei gyakran elakadtak egy, jó esetben két egykori tulajdonosnál, Ophélie nemegyszer eljutott egészen a kezdetekig, amikor az adott tárgy a mesterember keze alatt megszületett.

A leltárkönyvet kicsit úgy tekintette, mintha személyesen róla szólna. A szokásrend szerint saját kezűleg kellett átadnia az utódjának, de az álláshirdetésre egyelőre senki sem jelentkezett. Mindemellett álmában sem gondolta volna, hogy ez a szertartásos pillanat ilyen hamar bekövetkezhet az életében. Jelen körülmények között viszont mást nem tehetett, becsúsztatott a fedőlap alá egy levélkét, amelyet annak címzett, aki átveszi majd a múzeumot. Visszatette a leltárkönyvet a helyére, és kulcsra zárta a pultot.

Ezek után két kézzel megtámaszkodott a pulton; a mozdulatai egészen lelassultak. Mély levegőt vett, és próbált felkészülni az elkerülhetetlenre. Hát tényleg itt a vége. Holnap már nem kell kinyitnia a múzeumot, az a reggel már más lesz. Holnaptól egyedül attól a férfitól függ majd a sorsa, akinek nemsokára a nevét is viselni fogja.

Thorn. Jó lesz, ha időben hozzászokik.

Ophélie felmarkolta a szatyrát. Még egyszer, utoljára végigjártatta a tekintetét a múzeum termein. Az üvegkupolán áthatoló napsütés szinte fényárba borította a rotundát, aranyba vont minden egyes kiállított darabot, és a kőburkolatra vetítette formátlan árnyékukat. Ophélie soha nem látta még ilyen gyönyörűnek ezt a helyet.

A kulcscsomót beakasztotta a gondnok fülkéjébe. Alig lépett ki a kapu üvegteteje alól, amelyet lehullott sárga falevelek vastag rétege takart, a nővére egy fiáker ajtajából máris szólongatta:

– Szállj be! Irány az Aranyművesek utcája!

A kocsis pattintott az ostorával, bár ló nem volt a batár elé fogva. A kerekek maguktól megindultak, a kocsi pedig gurulni kezdett a folyó mentén, arra, amerre a bakon ülő fuvaros akarata irányította.

Ophélie kifelé bámult az ablakon, de ez alkalommal valahogy más szemmel figyelte az utcákat. Amerre csak elhajtottak, csendben búcsúzkodott a völgytől, ahol született. Már-már kívülállóként nézte a fagerendás homlokzatokat, a piactereket, a kedves kézműves műhelyeket. A város minden szeglete mintha azt sugározta volna felé, hogy ez a hely már nem az ő otthona. Az emberek a vörösbe hajló ősz végi napsütésben élték a maguk szokásos hétköznapjait. Egy dada az állványzatról kilógó munkások elismerő füttyögésétől erősen pirulva tolta maga előtt a babakocsit. Néhány hazafelé tartó iskolás kölyök sült gesztenyét majszolt. Egy küldönc csomaggal a hóna alatt kerülgette a járókelőket. Ezek a férfiak és nők voltak Ophélie családja, noha a lány alig ismert valakit közülük.

A fiákert nagy csilingeléssel, maga után forró fuvallatot hagyva megelőzte egy villamos. Miután tovatűnt, Ophélie felnézett a völgyet keretező hegyekre, amelyek oldalán keskeny utacskák cikcakkjai látszottak. Odafent már leesett az első hó. A csúcs szürkés ködpamacsba burkolózott, még Artemisz obszervatóriuma sem látszott ki belőle. A sziklás hegyormok és a felhős ég hideg tömege, valamint a családi törvény ránehezedő terhe alatt Ophélie olyan jelentéktelennek érezte magát, mint még soha.

Agathe csettintett egyet az orra előtt.

– Na, te kis penészvirág, minél gyorsabban hozzáfogunk, annál hamarabb végzünk! Át kell gondolnunk a stafírungodat. Szükséged lesz néhány új ruhára, cipőkre, kalapokra, fehérneműre, több rend fehérneműre…

– Szeretem a ruháimat – duzzogott Ophélie.

– Neked most hallgass a neved! Úgy öltözködsz, mint a nagyanyánk. Jóságos hajcsavaró, el sem hiszem, hogy még mindig ezt a vacakot hordod! – fakadt ki Agathe, és Ophélie kesztyűs keze után kapott. – A mama egy egész tucat újat rendelt neked Juliennél!

– A Sarkon nem készítenek olvasókesztyűket, takarékoskodnom kell velük.

Agathe-ot hidegen hagyta ez az érvelés. Felfogása szerint a csinos és elegáns megjelenés a világon minden pénzt megért.

– Szedd össze magad, az ég szerelmére! Hátat kihúz, hasat be, mellet kicsit előre! Púderezd be az orrod, vigyél fel egy kis színt az arcodra, és könyörögve kérlek, csinálj valamit a szemüvegeddel, mert ez a szürke annyira lehangoló! Ami pedig a frizurádat illeti – sóhajtott gondterhelten Agathe, miközben fanyalogva, az ujja végével megpiszkálta Ophélie copfját –, szívem szerint ezt úgy, ahogy van, azonnal levágnám, és csinálnék helyette valami divatosabbat, csak hát sajnos erre már nincs időnk. Leszállás, megérkeztünk!

Ophélie alig bírta vonszolni magát. Mindegy volt, milyen alsószoknyát, fűzőt, nyakéket hoztak elő a kedvéért, ő mindegyikre csak rázta a fejét. A varrónő, aki hosszú, animista ujjaival olló és cérna nélkül alakította méretre az anyagot, tehetetlenségében sírógörcsöt kapott. Agathe két idegroham és nagyjából tíz üzlet felforgatása árán is csupán annyit tudott elérni Ophélie-nál, hogy lecserélje felemás bakancsát.

Ophélie a fodrászszalonban sem mutatott több lelkesedést. Hallani sem akart rizsporról, ritkításról, göndörítésről, divatos szalagokról.

– Hozzád aztán nem kevés türelemre van szükség! – fújtatott Agathe, miközben a tarkójánál matatott, hogy kibogozza sűrű hajfürtjeit. – Azt hiszed, nem tudom, mit érzel? Tizenhét éves voltam, amikor hozzáadtak Charles-hoz. A mama pedig még nálam is két évvel fiatalabban ment hozzá a papához. És lásd, csodás feleség, boldog anya, érett nő lett belőlünk! Téged viszont a bácsikánk minden széltől óvott, és nem mondanám, hogy nagyon nagy szívességet tett vele.

Ophélie mereven bámulta arcának elmosódó körvonalait a tükörben, miközben a nővére az összegubancolódott tincsekkel hadakozott. A homlokába lógó fürtök és a szemüvege nélkül, amely ott hevert előtte az asztalkán, meztelennek érezte magát.

A tükörben látta Agathe vörösben úszó alakját, ahogy a feje búbjára támasztja az állát.

– Ophélie – suttogta engedékenyen –, akár még tetszhetnél is neki, csak egy kicsit akarnod kellene.

– Mire lenne az jó? És kinek akarnék én tetszeni?

– Hát Thornnak, te buta! – csattant föl a nővére, és lekevert neki egy nyaklevest. – A szépség és a báj a nők leghatékonyabb fegyvere, vannak helyzetek, amikor érdemes bevetni, gátlások nélkül. Bármilyen semmiség is elég, egy átható pillantás, egy jól irányzott mosoly, és az urad máris a lábaid előtt hever. Nézd csak meg Charles-t! Úgy táncol, ahogy fütyülök.

Ophélie farkasszemet nézett a tükörképével. Szemüveg nélkül nem látott jól, de arcának búbánatosan ovális vonalát, sápadt bőrét, magas gallérja alatt lüktető nyaka fehérségét, jellegtelen orrának sötét árnyékát, keskeny, szűkszavú ajkát homályosan bár, de kivette. Félénken mosolyra húzta a száját, de az arckifejezés annyira hamisra sikeredett, hogy Ophélie azon nyomban be is fejezte a próbálkozást. Benne is meglenne ez a szépség és báj? Honnan tudhatja azt az ember? A férfiak pillantásából? Vajon aznap este Thorn pillantása elárulja majd neki?

Maga a gondolat is annyira abszurdnak tűnt, hogy legszívesebben jóízűen kacagott volna rajta egyet, már ha szorult helyzetében nem inkább sírni lett volna kedve.

– Meddig akarsz még kínozni? – kérdezte a nővérét, aki irgalmatlanul cibálta a haját.

– Már majdnem kész vagyok.

Agathe egy pillanatra hátat fordított, hogy kérjen néhány csatot a szalon tulajdonosnőjétől. Ophélie-nak több se kellett. Felkapta a szemüvegét, megragadta a szatyrát, és fejjel előre belevetette magát a tükörbe, amely éppen elég széles volt ahhoz, hogy átférjen rajta. Néhány háztömbbel odébb a törzse felső része már elő is bukkant a szobája falára akasztott tükörből, de tovább nem jutott. Agathe elkapta a bokáját, hogy visszarántsa. Ophélie ledobta a szatyrát, és próbált megkapaszkodni a tapétával borított falban, minden erejével küzdött, hogy a nővére eleressze.

Aztán a szorítás hirtelen engedett, Ophélie pedig bezuhant a szobába, ahol feldöntött egy hokedlit a rajta lévő virágcseréppel együtt. Kicsit meg is ütötte magát. Elmélázva nézte ruhája alól kikandikáló csupasz lábát: az új pár cipő egyik fele Agathe kezében maradt, az Aranyművesek utcájában. A nővére nem tudott átkelni a tükrökön, Ophélie így nyert egy kis időt.

Felnyalábolta a szatyrát a szőnyegről, elbicegett vele az emeletes ágy mellett álló vaskos faládáig, és leült. Feltette a szemüvegét, és körbenézett a csomagokkal és kalapdobozokkal telepakolt helyiségben. A rendetlenség határozottan eltért a szokásostól. Gyerekkori szobáján már az elválás hangulata érződött.

Nagy vigyázva elővette és kicsomagolta Adélaïde naplóját, és elgondolkozva megint belelapozott.

Július 18., vasárnap. Még mindig semmi hír a nagykövet asszony felől. Az itteni nők felettébb bájosak, azt hiszem, Animán egyetlen nőt sem ismerek a rokonságban, aki felérne velük szépségben és finomságban, ugyanakkor időnként feszengek a társaságukban. Folyamatosan az az érzésem, mintha a hátam mögött megjegyzéseket tennének az öltözékemre, a modoromra és a beszédemre. De az is lehet, hogy csak rémeket látok.

– Hogyhogy ilyen korán hazaértél?

Ophélie felnézett az emeletes ágy felső részére. Amikor beesett, nem vette észre a matracról lelógó két kis lakkcipőt, amely vékonyka lábakban folytatódott, nevezetesen Hectoréban, mivel Ophélie az öccsével osztotta meg a szobát.

Becsukta a naplót.

– Agathe elől menekülök.

– Miért?

– Ezek amolyan női dolgok. De ha Őkíváncsisága ragaszkodik hozzá, bővebben is kifejthetem.

– Csak azt ne!

Ophélie alig észrevehetően elmosolyodott; az öccse mindig meglágyította a szívét. A lakkcipő eltűnt. Pár másodperccel később lekvártól maszatos száj, pisze orr, két tágra nyílt szem, apródfrizurás kobak jelent meg a helyén. Hector ugyanazzal a kifürkészhetetlen tekintettel nézett a világba, mint Ophélie, csak szemüveg nélkül. Nagy szelet kenyeret majszolgatott, amelyről az ujjaira csorgott a baracklekvár.

– Megbeszéltük, hogy a szobában nincs evés – dorgálta Ophélie.

Hector megvonta a vállát, és kenyerével az Ophélie ölében heverő napló felé bökött.

– Miért olvasod el annyiszor azt a füzetet? Már betéve tudod az egészet.

Hector már csak ilyen volt. Állandóan kérdezett, és csakis olyan kérdéseket tett fel, amelyek miérttel kezdődtek.

– Azért, hogy megnyugodjak, azt hiszem – motyogta Ophélie.

Az elmúlt hetekben Adélaïde volt a társa, Ophélie már-már a barátnőjének tekintette. De valahányszor elért a napló utolsó oldalára, csalódnia kellett.

Augusztus 2., hétfő. Annyira meg vagyok könnyebbülve! A nagykövet asszony visszatért távoli útjáról. Rodolphe pedig aláírta végre a szerződést Faruk nagyúr jegyzőjével. Többet nem árulhatok el, a titoktartás kötelez, holnap mindenesetre találkozunk az itteni családfővel. Amennyiben a bátyám meggyőzően teljesít, gazdagok leszünk.

Ez volt az utolsó bejegyzés. Adélaïde nem tartotta szükségesnek, hogy belemenjen a részletekbe, sem azt, hogy az események további menetéről beszámoljon. De milyen szerződést írhattak alá vajon Farukkal, a másik család fejével? És gazdagon tértek haza? Nem valószínű, hiszen arról mindenki tudna…

– Miért nem a kezeddel olvasod? – kérdezősködött tovább Hector, aki hanyag nemtörődömséggel nyammogott az uzsonnáján. – Ha értenék hozzá, én biztosan azt csinálnám.

– Tudod jól, hogy nem szabad, nincs jogom hozzá.

Igazság szerint Ophélie-nak nemegyszer megfordult a fejében, hogy lehúzza kezéről a kesztyűt, és kitapogatja távoli nagy-nagynénikéje legbensőbb titkait, de túl erős volt benne a hivatástudat ahhoz, hogy ezt az értékes dokumentumot bepiszkítsa a saját félelmeivel és aggodalmaival. Nem mellesleg, ha enged a kísértésnek, azzal a bácsikájának roppant nagy csalódást okozott volna.

Lentről, az alsó szintről éles sipítozás szűrődött fel a padlón keresztül.

– Ez a vendégszoba kész katasztrófa! Most hogy tegyek ide be egy udvari embert? Nem elég pompás, nem elég fényűző! Milyen lesújtó véleménnyel lesz rólunk Thorn úr! De majd a vacsorával kiköszörüljük a csorbát. Roseline, szaladj le gyorsan a konyhára, tudd meg, hogy áll a jércesült, rád bízom az irányítást! Ön pedig, drága barátom, igazán megerőltethetné magát, hogy jó példával járjon elöl. Nem mindennap adja férjhez az ember a lányát!

– A mama – jegyezte meg egykedvűen Hector.

– A mama bizony – mondta utána ugyanúgy Ophélie.

Nem sok kedve volt lemenni. Amikor az ablakhoz lépett, hogy behúzza a virágmintás függönyt, a lenyugvó nap aranyló fénye az arcára, az orrára és a szemüvegére esett. A mályvaszín égbolton, az alkonyi felhők vöröslő sorfala mögött már tisztán látszott a hold porcelántányérja.

Ophélie hosszasan elnézte a ház mellett magasodó őszbe borult hegyoldal sárgás színeit, az utcán elhaladó fiákereket, az udvaron az avarban karikát hajtó kishúgait. Kiszámolóst játszottak, felváltva diktálták a szabályokat, egymás copfját huzigálták, gondtalan könnyedséggel váltottak egyik percről a másikra nevetésből sírásba és sírásból nevetésbe. Bájosan mosolygó arcocskájukkal, hangos locsogásukkal, az esti napsugarakban csillámló vörösesszőke loknijaikkal pont olyanok voltak, mint a maga idejében Agathe.

Ophélie-ra hirtelen rátört a nosztalgia. A szeme tágra nyílt, az ajka összeszorult, képtelen volt uralni a vonásait. Legszívesebben leszaladt volna az udvarra, hogy együtt kergetőzzön a kishúgaival, hogy szégyenlősködés nélkül a nyakába kapja a szoknyáját, hogy kavicsot dobáljon Roseline néni kertjébe. Milyen távolinak tűntek aznap este azok a boldog idők…

– Miért kell elutaznod? Ha itt hagysz egyedül, állandóan engem fognak szekálni ezek a kis libák.

Ophélie megfordult, Hectorra nézett. A fiúcska még mindig az ágyon ült, elmélyülten szopogatta az ujjait, de közben szemével követte Ophélie vágyódó tekintetét. Látszólagos nemtörődömsége ellenére a hangjában vád csengett.

– Tudod, hogy nem én akartam így.

– Akkor meg miért nem tudtál inkább hozzámenni valakihez a családból?

Ophélie-t pofonként érte a kérdés. Hectornak igaza volt. Ha bármelyik korábbi kérőjéhez hozzáment volna, most nem itt tartana.

– Késő bánat – motyogta.

– Riadó! – figyelmeztette Hector.

A ruhája ujjában gyorsan megtörölte a száját, és végiglapult az ágyon. A következő pillanatban hirtelen támadt huzat kapott bele Ophélie szoknyájába. A szobába a forgószél sebességével berontott az anyja, a kontya kibomlott, a homloka verejtéktől csillogott. A nyomában Bertrand bácsi lihegett.

– A lányok átengedték a szobájukat a nővérük vőlegényének, addig átköltöztetem őket ide. Jaj, ez a rengeteg doboz annyi helyet foglal, sehogyan sem boldogulok velük! Ezt vidd le a garázsba, kérlek, de vigyázz, töré…

De a mondatot nem tudta befejezni, tátva maradt a szája, amikor észrevette, hogy Ophélie ott áll az ablak előtt, a naplementében.

– Őseink nevére, azt hittem, Agathe-tal vagy!

Miután értetlen pillantással végigmérte Ophélie öreges öltözékét és földet seprő sálját, bosszúsan elhúzta a száját. A remélt átváltozás szemmel láthatóan nem ment végbe. Színpadias mozdulattal telt kebléhez kapott.

– A halálomat akarod?! Mindazok után, amit érted teszek! Mivel érdemeltem ezt ki, kislányom?

Ophélie a szemüveg lencséje mögött összevonta a szemöldökét. Soha nem adott különösebben arra, mit vesz magára, miért éppen most kellene változtatnia az öltözködési szokásain?

– Tudod te, hány óra van? – sápítozott az anyja, és a szája elé kapta lakkozott körmű ujjait. – Egy órán belül kint kell lennünk a légikikötőben. A nővéredet hol hagytad? És nézz rám, én is hogy nézek ki, soha nem fogunk odaérni, nemhogy időben!

A dekoltázsából előkapott egy púderes szelencét, rózsaszín porfelhőt nyomott az orrára, fél kézzel, szakavatott mozdulatokkal feltűzte vörösesszőke kontyát, majd mutatóujjának vörösre festett körmét egyenesen Ophélie-ra szegezte.

– Leszel szíves vállalható formába hozni magad, mielőtt az óra elüti a felet! És ez rád is vonatkozik, torkos koma! – bosszankodott a felső ágy felé pillantgatva. – Innen érzem, hogy megint összekented magad lekvárral, Hector!

Amikor sarkon fordult, beleütközött Bertrand bácsiba, aki az egész jelenet alatt tehetetlenül ácsorgott az ajtóban.

– Na, mi lesz azzal a dobozzal? Még ma leviszed, vagy várjak holnapig?

Majd ahogy jött, nagy ruhasuhogással kiviharzott a szobából.

Tartalom

Töredék

A jegyesek

A levéltáros

A nagy Szakadás

A napló

A medve

Az obszervatórium

A konyha

A medál

A figyelmeztetés

Az erdőkerülő

A Légvár

A Sárkányok

A szoba

A kiruccanás

A kert

A nővér

A karmok

A fül

Mimus

A holdvilág

A kulcs

Róka

A lovag

A könyvtár

A látogatás

A kincstári hivatal

A narancs

A tömlöc

A Nihilista

Bizalom

A fenyegetés

Az opera

A vasútállomás

Tévképzetek

A szobalány

A dobókockák

Az angyal

A Tükörjáró

Töredék, utóhang

kolibri.libricsoport.hu

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Cinzel Decorative – SIL Open Font License Noto Serif – Apache License 2.0