Fordította

Magyarósi Gizella

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Federica Manzon: ALMA

Copyright © 2024 by Federica Manzon

First Italian edition Giangiacomo Feltrinelli Editore

Hungarian translation © Magyarósi Gizella, 2026

A könyv fordítását az olasz Külügyi és Nemzetközi Együttműködési
Minisztérium támogatta.

Questo libro è stato tradotto grazie a un contributo per la traduzione assegnato
dal Ministero degli Affari Esteri e della Cooperazione Internazionale italiano.

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztő Árkos Eszter

Kézirat-előkészítő Kótai Kata

Korrektor Hajdú Lívia

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 615 106 359 0

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Ez a regény a képzelet szülötte. A valóságos történelmi események, a krónikák, helyek és személyek az írói fantázia tartományában átalakulva szerepelnek. Minden esetleges egybeesés a véletlen műve.

Adolfónak

Alma

A SZIGET

Áprilisban ritkán jár a szárazföld és a sziget között a kis hajó. A nő hosszú lábain rója a kihalt utcákat, azúrkék szeme sarkában szarkaláb, mint általában a szeles vidékek lakóinak. Magányosan bolyong a bezárt nyaralók között, emitt egy ház homlokzatán, szárítókötélre akasztva a Dinamo Zagreb zászlaja hivalkodik, amott egy falon lövedéknyomok csúfoskodnak. Alma a harangtoronyra pillant, nézi a tetején tollászkodó sirályt. Reggel telefonált a sziget szállodájába, hogy lehet-e szobát foglalni.

– Lehet hát – volt az egykedvű válasz. Változtak az idők, de a sziget modortalansága a régi.

Közben kiderült az ég, szórt fény dereng. Az az érzése, mintha egész életét ilyen egek alatt töltötte volna, mintha mindig hajszolt volna valamit, amit ő maga sem értett igazán. Egy télen, február végén lehetett az ő keleti városában, Revoltella báró erdejében sétált, egy férfi kezét szorította, aki egész testében reszketett a bóra szélben hajladozó fák alatt, másik kezét mélyen kabátja zsebébe dugva. Elő-előfordult az ilyesmi, megismerkedett valakivel, időt töltött vele, közösen fürkészték az eget, egy darabon együtt sétáltak, azután ő útjára indult.

Amikor a harangok megkondulnak, a hajó kapitánya belép a vezetőfülkébe, hogy ellenőrizze, minden készen áll-e. Alma megszaporázza lépteit, beszáll, senki nem kéri a jegyét; ő az egyetlen utas, és úgy fest, mint aki a messzi északról érkezett. Bárhol is élt, mindenütt idegennek nézték, van a gesztusaiban valami átmenetiség, mintha folyton éppen indulóban volna, vagy mert mintha túlságosan lassan válaszolna a kérdésre, amiért az emberek azt hiszik, nem ismeri a nyelvet, semmilyen nyelvet, holott ő ért is meg beszél is néhányat.

A korláton kikönyökölve nézi, ahogy a víz a beinduló motorok hatására hullámokat vet. Egyszer, mialatt az apja a karjában tartotta őt, beleejtette a kalapját a vízbe. Szalmakalap volt kék szalaggal, Velencében vették. Az apja vigasztalásképp felvitte a fedélzetre, ahol a láttára sokan felálltak, hogy kezet fogjanak vele, és mondott valamit a kapitánynak, mire az a műszerfal alatti szekrényből elővett egy téglalap alakú sötétkék szövetsapkát, amelynek vörös csillag volt az egyik oldalára varrva, és feltette a fejére. „Köszönöm”, mondta ő, az apja meg a kapitány pedig jelentőségteljes pillantást váltottak.

A jugoszláv úttörők egyensapkája nem élte túl a gyerekkorát, és arról a napról nem készült fénykép sem. Alig volt közülünk, akit megörökítettek ünnepi alkalmakkor, hacsak nem volt szerencsénk részt venni a nemzeti felvonulásokon, és szerepelni a Vjesnik vagy a Novi list hasábjain. Alma emlékszik, hogy sötétkék szandált és matrózblúzt viselt. Évekig abban a hitben élt, hogy ez az emlék csak a fantáziája szüleménye, amely a családi emlékezet sivatagában nőtt fel, akár egy akácia a Szaharában, majd nem is gondolt rá többet.

Akkoriban az apja évente kétszer-háromszor is átvitte a szigetre. A levegőben filmfesztivál-hangulat és pezsgő illata szállt, mindent áthatott az „el nem kötelezett országok”{1} felhőtlen derűje. A férfiak zakóban-nyakkendőben vagy fehér kalapban sétáltak az utcán, vagy kis kabriókban furikáztak; szarvascsapatok legelésztek a golfpályák füvén. Alma a lapos sziklákról ugrált a vízbe, öklömnyi tengeri rózsák, tengeripér- és keszeghalrajok között úszkált visszafojtott lélegzettel. Tilos volt bárkivel szóba elegyednie, amit nem is értett egyáltalán, hisz hogyan is tehette volna, amikor itt más nyelvet beszéltek, mint ő, csak néha ütötte meg a fülét egy-egy ismerős szó, hasonló azokhoz, amiket a buszon hazafelé vagy a La Pinetán, a fenyőligeten túli strandon hallott, ahová a contovellói szlovénok jártak fürödni.

Néha más gyerekek is voltak a szigeten, vörös csillagos sötétkék sapkával, mint amilyen az övé, fehér ingben és piros nyakkendővel. Az apja elmagyarázta neki, hogy ők úttörők, mire kijelentette, hogy ő is úttörő akar lenni. Ugyan miért? Hát az egyenruháért! Valójában utálta, amikor az úttörők is ott voltak a szigeten. A bandájukat, azt a törzset. Titkos nyelven beszéltek, a gesztusrendszerüket sem ismerte: összeütötték a tenyerüket, az öklüket, kiabáltak, a legdélebbre levő, legveszélyesebb sziklákról ugráltak a vízbe, és két ujjukat a szájukba téve füttyögettek. Néha magukkal vitték a villákhoz indított felfedezőútjaikra, ilyenkor a kerítésen levő lyukakon keresztül leskelődtek az egyenruhás pincérek után, akik előkészültek a grillezéshez, vagy a nagy kőasztalokon álló vázákba virágot tettek, miközben a katonák őrt álltak a kapukban. A katonák sosem fenyegették vagy kergették el őket, akkor sem, ha már zavaró volt a jelenlétük, mert a Marsall imádta a gyerekeket, minden nyilvános alkalommal fényképezkedett velük, puszilgatta őket, elfogadta az ajándékaikat, támogatta a sportrendezvényeiket, amelyeken meg is jelent a feleségével és azokkal a tisztviselőkkel, akik túlélték a tisztogatásokat azokban az években.

Előfordult, hogy Alma az apjába botlott, aki gyöngysorban pompázó nők és cigarettázó férfiak társaságában sétálgatott a sziget útjain, és aki ilyenkor odakacsintott neki, miszerint a pillanat nem alkalmas arra, hogy mindenkit emlékeztessenek rá, hogy ő az apja. Amikor elhaladt mellettük, apja különféle nyelveken társalgott, olyan pergőn és könnyedén, akcentus nélkül beszélt, nehéz lett volna megmondani róla, honnan származik, vagy még inkább, hogy melyik oldalon áll. (Hol született? Kik voltak a szülei? És a neve?) Azok az elegáns nők és férfiak nem tudták, hogy az apja egy vándorcigány, aki elképesztő meséket képes kitalálni, és ijesztő altatókat tud énekelni; sose lehetett tudni, mikor megy, mikor jön, hogy egyáltalán visszatér-e. Nem lehetett rá számítani. Mindig kelet felé futott, ő és az anyja meg várta, örökösen várta.

Alma gyerekkora, ami nagyjából addig tartott, amíg a Karszt-fennsíkra költöztek, abból állt, hogy hol várakoztak, hol feszült légkörben egész délután készülődtek az apja érkezésére számítva. Az anyja alumíniumtálcákkal tért haza, csevapcsicsát, ajvárt, osztrák kiflit és mángolddal főtt burgonyát hordott be vacsorára, amit végül kettesben eszegettek meg. Megvan annak az oka, miért irritálja a felnőtt Almát a magas sarkú cipők kopogása a parkettán: azokban a hiú reményekkel teli napokban anyja felvette a vállát és a térdét szabadon hagyó zöld szaténruháját, és magas sarkú cipőjének sarka gyötrelmesen visszhangzott a parkettán a konyhától a nappali ablakáig órákon át, míg végül rájuk nem sötétedett, és be nem vágták a cipőt a szekrénybe, fájdalmat és nyugtalanságot hagyva maga után.

✤

Anyját kislányként a katonás fegyelemmel rendszerezett szekrények, a levendulás párnácskák és a francia szappanforgács között tárolt kemény ágynemű, a tapétával és a szőnyeggel harmonizáló bútorhuzat tartotta elnyomás alatt, a dekoratív rend és a kifinomult jó ízlés fojtogatta, következésképp látványosan vonzódott mindenfajta szabálytalanság, nyugtalanító furcsaság iránt. Abbeli meggyőződésében, hogy az óceánon szörfözik, egy ócska tutajon lavírozva próbált a viharos tengeren partra vergődni. Fiatalkorában művészettörténetet tanult, mert azt mondták neki, hogy stílusosan öltözködik, de az államvizsga előtt nem sokkal otthagyta az egyetemet, és a szülei fenyegetőzése, átkai és féktelen ellenségeskedése dacára hozzáment ahhoz a széllelbélelt szlávhoz. Nemigen értett semmihez, nem tudott főzni, fogalma sem volt arról, hogyan kell megágyazni, minden kiesett a kezéből és foltot hagyott a parkettán, aminek előbb-utóbb olyan ragadós felülete lett, mint a kocsmai asztaloknak. Életében soha nem érkezett meg idejében sehova. De szerette a növényeket és a virágzó kerteket. Halomban állt otthon minden, a mosatlan ruha, a kávéfoltos csésze, a morzsás abrosz. A Città dei Matti-ban, a Bolondok Városában kapott munkát, mert egy váza rózsával állított be az állásinterjúra, és ez megtetszett az orvosnak, aki forradalmasítani akarta a gyógykezelést{2} és úgy gondolta, ez a nő majd felderíti a pácienseket.

Éjszakánként Alma olykor hallotta, hogy a szobájában sír. „Menjünk, keressük meg a papát!” – mondta neki ilyenkor, de az anyja csak rázta a fejét, hogy fogalma sincs, hol-merre lehet a keleti határon túl, valami jugoszláviai szállodában, vagy talán valakinek a villájában. Megtörölte a szemét a lepedő csücskével, fekete csíkot hagyva az anyagon, és azt mondta, hogy nem mehetnek sehova, maradnak a városban, a papa ide mindig hazajön. És Alma hétéves vagy tízéves fejjel tudta, hogy apját a város hívja vissza, nem a család. Ha valaki azt mondja neki, hogy egyszer majd ő is az apja nyomdokaiba lép, megrémül.

✤

A hajó kiszolgáltatottan hánykolódva teszi meg a szárazföld és a sziget közti rövidke utat. A tengeren felkerekedett a bóra. A távolban ködösen feltűnnek a szálloda körvonalai: egy osztrák–magyar szanatórium vagy egy időnkívüliségbe dermedt Baalbeket idéző homlokzat. Ki tudja, a szobalányok még mindig ugyanazt a vastag testszínű harisnyát viselik-e, megvannak-e még az elegáns mixerek, akiket mintha skatulyából húztak volna ki, és a Marsall képe a töményespolc fölött? Hány éves korában is járt itt utoljára? Annak idején csak halványan érzékelte a nyelvet és az apja zavarát.

A móló végén zsebre tett kézzel egy férfi nézelődik. Alma egy válltáskával indult útnak, mindössze egy laptop, egy könyv, néhány pulóver és váltás fehérnemű meg az alapvető pipereholmi súlyát viszi; hirtelen felindulásból kelt útra, nem hagyott időt magának arra, hogy meggondolja magát.

Amikor leszáll a hajóról, a zsebre tett kezű férfi odaköszön neki németül.

A szállodát elhagyatottság lengi körül. Minden a régi: a mennyezetlámpákkal megvilágított bejárat, a szobákban derengő sárga fény, amelyet bizonyos Kodak filmek örökítettek meg, a változatlanul okkersárga szőnyegpadló, a borostyánszínű hamutartók és a fotelek, amelyekbe hollywoodi színésznők szoktak beleomlani. A bejelentkezés angolul zajlik, a recepciós fiú feleannyi idős, mint ő, figyelmesen bogarássza az átadott útlevelet, és meg sem fordul a fejében, hogy esetleg egy nyelvet beszélnek. Szó nélkül nyújtja át a kulcsokat.

A második emeleten olyanok a folyosók, mint egy szovjet kollégiumban, csak a közös mosdó előtt üldögélő nénike hiányzik a porciózott vécé- vagy újságpapírral. De ez pártszálloda volt, itt mindennek megadták a módját, a falakon utazásokról készült fényképfelvételek, a szobákban parketta, csak mára már csöpög a fürdőkád rozsdás csapja, és vibrál a mennyezeten a neon.

Kilép a szoba erkélyére, mögötte csendes és elvadult az erdő. Az emlékezetében úgy élt, mint egy nagy angol kert. Nagyon is jól tudja, hogyan mitizálja a múltat, hogyan tologassa a valóság határait: kislány korában megtanulta, amikor háromfelé kellett megfelelnie, anyjának, apjának és anyai nagyszüleinek, egymással kibékíthetetlen ellentétben álló világoknak, ahol neki kellett észnél lennie, hogy ne bolonduljanak meg mind. Élte az életét az anyjával, ahol a mosogatóban halmozódott a piszkos tányér, a hamutartóban a csikk, a kanapékon a ki-be járkáló vendégek nyoma, akik miatt tele volt a ház pizzásdobozokkal, borosüvegekkel, fővárosias beszéddel és zajos vidámsággal, néha még a bolondok is eljöttek, rágták Alma babáinak lábát, mint a rágógumit. Neki ott szabad élete volt: délutánonként játszott a kertben, vagy biciklizett a járdán a ház körül, és ha elesett és lezúzta a térdét, az anyja meg se hallotta, mert éjjelente nem tudott aludni, ezért délután viaszt tömött a fülébe, és akkor hozta be a lemaradást, így Alma pityergett egy kicsit, aztán már el is felejtette, tekert tovább anélkül, hogy valaki folyton figyelmeztette volna, hogy ne távolodjon el nagyon a háztól. Aztán ott volt a nagyszüleivel élt élet, azt szerette igazán, csokoládé uzsonnára, udvarias beszélgetések, olajfestmények a falon, és vadászjelenetekkel díszített párnák a kanapén, az a meggyőződés, hogy a családi ezüst meg a Baccarat kristálykészlet, ez az elegáns nagyvilági élet mind az ő öröksége, nem a lányuké, akinek a lelkére kötötték, hogy a születésnapi ajándékba küldött régi pénzeket dugja el. Alma a nagyszüleinél pihente ki magát, mindig tiszta pizsama várta a párnája alatt, reggelire gyümölcs, leckeíráshoz letakarított asztal, kihegyezett ceruza. És végül ott volt az apja. Egy szőke madárijesztő, aki bejelentés nélkül szokott beállítani. Magasan, délcegen, mindig a nyarat idézve: gyűrött hátú fehér ingben és a csípőjén lötyögő nadrágban, csodálkozó, könnyed mosollyal. Az apja, aki hol eltűnt, hol felbukkant, aki elvitte a kommunisták szigetére, kis úttörőnek öltöztette, mélabús balkán dalokra tanította, megengedte neki, hogy beledugja a nyelvét a slivovicá-ba, és amikor hazajött, elvitte moziba.

Almán hűvös borzongás fut végig: az erdő árnyéka már a szobákig nyúlik, pár fokkal leszállítja a hőmérsékletet, belerondít a kellemes áprilisi napsütésbe; Alma azon kapja magát, hogy görcsösen kapaszkodik az erkély korlátjába, mintha attól félne, hogy leesik. Nézi a kézfején feszülő viaszsápadt bőrt, a kiugró csontokat – gyűrűt nem hord, amióta rájött, hogy a gyűrűk nem képesek két embert összetartani.

✤

– Elmenjünk az állatkertbe? – kérdezte az apja, mihelyt betették a lábukat a szigetre, noha már számtalanszor jártak ott. Látták a Guineából érkezett alföldi zebrát és hegyi zebrát, az indiai miniszterelnöktől kapott zebut, a fehér testű, fekete fejű szomáliai juhokat, az antilopokat.

– Nézzük meg Sonyt és Lankát! – indítványozta lelkesen, és neki elég volt az apai lelkesedés, hogy felvillanyozódjon.

Tetszett az apjának ez a két elefánt, akiket egy indiai hercegnő küldött – vagy az indiai hercegnő története tetszett neki. A nézelődés nem tartott sokáig, hamarosan megjelent valaki érte, és ő felvette a zakóját a csontos vállára. Hiába az elegáns öltöny meg a makulátlan ing, az ideiglenesség benyomását nem tudta feledtetni, azét az emberét, aki ma az egyik asztalnál koccint, holnap valahol egy másiknál. Beugrott egy kabrióba, és már vitték is az ünnepség helyszínére, ahol a döntéseket hozzák. Nélküle az egzotikus izgalom elszállt: Sony és Lanka már csak két vastagbőrű volt a ketrec árnyékos sarkában a szalmán. Az állatkertben valahonnan két bivaly versengése, trappoló zebracsorda dübörgése hallatszott, csak úgy rengett a föld.

Telt-múlt a szigeten töltött idő, a végtelenbe nyúlt, egy egész nyárra kiterjedt.

A hivatalos ünnepségeken kívül rekedt gyerekek csapatokba verődtek, elszéledtek. Lementünk az állatkerten túli tengerpartra, leereszkedtünk a sziklák közé, vízbe lógatott lábbal simogattuk a tengeri rózsákat, és apró hullámokkal legyezgettük a tengeri sünöket. Néha odaúszott egy-egy apró tengeri keszeg, kinyújtott kézzel megpróbáltuk megérinteni, azt képzelve, hogy ezzel tízezer fogú cápává vagy tengeri kígyóvá változtathatjuk őket. Annyira belemerültünk a gondolatainkba, hogy képtelenek voltunk elszakadni a víztől, csak az erős hullámverésben tértünk magunkhoz, amikor már csupa víz volt a hajunk.

A sziget kulcs, de vajon melyik fiókot nyitja… Most a bóra uralkodik rajta, és magányos, de annak idején, amikor az apjával jártak ide, nagy volt itt az élet: autók sofőrrel, körömcipős színésznők, pezsgés a szálloda hátsó traktusán. A női jelenlét mindig pezsdítőleg hatott, olyankor a diplomáciai fegyelem lazulni kezdett, a vendégek csak nyaralni akartak, az apja is felengedett. Ilyenkor több időt töltöttek együtt, kergették a fehér pávát, úszkáltak az öbölben a római romoknál, ahol meleg volt a víz. Az apja sokáig bírta egy levegővel a víz alatt, a tengerfenékre lemerülve megkereste neki a legnagyobb köveket, hogy együtt leshessék meg azok titkát, algák telepeit hozva így fel a felszínre, ami miatt a tengeri fogasok köré sereglettek és követték, mint valami mélytengeri varázslót. A gyerekek beugráltak utána a vízbe, ő pedig mindenféle nyelven megnevettette őket.

Alma sohasem tudta előre, mikor megy a szigetre. Az apja előzetes bejelentés nélkül egyszer csak megjelent a Karszt-fennsíkon vett házuk ajtajában, ahova azután költöztek, hogy szakítottak az anyai nagyszülőkkel. Mindig izgatottan, boldogan jött, hóna alatt egy paksaméta gyűrött újsággal, lázasan csillogó szemmel, a legfrissebb hírekből felkészülve. Bejelentette, hogy másnap indulás, és elvitte az anyját vacsorázni vagy egy samatorzai osmizá-ba – helyi gazdák látogatók előtt megnyitott birtokára –, vagy a duinói halászokhoz. Ragyogóvá tudta tenni a pillanatot, ami a nyughatatlan, szeszélyes és önző emberek kiváltsága, vagy azoké, akik folyton indulóban vannak valami ellenállhatatlanul vonzó felé, amit a többiek, főleg a családtagok, úgysem értenek. Másnap hajnalban úgy indultak meg ketten, mint a szökevények, Alma vitte magával a párnáját.

✤

Ezen az áprilisi napon a sziget útjai kihaltak és lehangolóak. A múzeum előtt parkol a Marsall Cadillacje, de már senki nem fényesítgeti, leltári tárgy, ereklye, esküvőkre szokták kibérelni a Jugoszlávia iránti nosztalgiából. Felirat hirdeti, hogy kanadai emigránsok ajándéka annak az embernek, aki több volt mint államfő, bátor harcosként szembe mert szállni az orosz bátyuskával, és megúszta. Alma emlékszik a Marsallra – amikor lement a mólóra, az emberek felvették a zakójukat. Egy tömbből faragott, robusztus, napbarnított ember volt. Úgy emlékszik, mintha magas lett volna, de az is lehet, hogy téved. Energikus, nyugodt, zöldes szeme volt (valaki nefelejcsszeműnek mondta, az amerikai jelentésekben pedig „viperatekintetű” jelzővel szerepelt), és lefegyverzően őszinte mosolya. Apja elbeszéléseiben, amiket a sziklán ülve hallgatott az öböl langyos vizébe lógatott lábbal, vitéz uralkodóként szerepelt: volt neki tizenhárom aranykardja, legalább egy tucat arany nagylánca briliánsokkal, tizenhat jugoszláv érdemrendje, és kilencvenkilenc, Jugoszlávián kívül kapott kitüntetése. A háború által megosztott világban mindenki törleszkedett hozzá, ahogy ez diktátorok esetében szokás. Pár évvel később már árnyaltabb, kétértelmű érzésekkel telt meg ez a nagyszabású kép: a május elsejei parádén egy csoport diák egy hatalmas tükörrel vonult fel, és a tribün előtt odafordította az uralkodó – vagy zsarnok – felé, hogy meglássa magát benne. Alma nem tudta, hogy ezt a gesztust most dicsérni kell vagy helyteleníteni.

A szigeten egyszer megszólította Almát a Marsall, olyan közel hajolva hozzá, hogy a szivárványhártyáján lévő sárga foltok is látszottak; ő ijedtében hátralépett, és behúzódott a koreográfia szerint felsorakoztatott többi gyerek közé, mire a férfi elmosolyodott.

A helyzetértékelő megbeszélésen látta utoljára, verőfényes szeptemberi napsütés volt. Apja a lelkére kötötte, hogy menjen játszani, ne legyen szem előtt, és rendelt magának a fehér inges, csokornyakkendős mixertől egy travaricá-t.

Alma elindult a sziget túlsó szélén levő bizánci erődítmény felé, de a katonai bázis és a Kupelwieserek síremlékének árnyékában magányosan bóklászó piros nyakkendős kislány megijedt a kihalt mezőkön és a susogó erdőben kerekedő széltől. Apja intelme ellenére visszafordult a szállodába. A kikötőben sehol egy hajó, sehol egy ember.

Felment a teraszhoz vezető pár lépcsőfokon, ahonnan elért az ebédlő magas ablakaihoz, amelyek az erős napfény miatt szinte teljesen be voltak sötétítve a súlyos bársonyfüggönyökkel. A teremben égett a villany, és cigarettafüst terjengett. Egy teljes megvilágításban a félhomályos terembe befelé leskelődő kislány látja az ovális asztal közepén a horgolt terítőt, rajta a borostyánszínű hamutartót, a térdükre könyökölő férfiakat, akik mind a nádfotelban hátradőlő, ujjai közt cigarettát tartó Marsallra figyelnek. Az az ablak felé réved, mint aki elszunnyadt, vagy elmerült saját bánatában.

Azután megjelent az apja – mint egy rugalmas testű szőke úszóbajnok, aki éppen kiszállt a vízből –, a többiekkel ellentétben nyakkendő nélkül, sokatmondó különbség. Odahúzott egy széket az asztalhoz, a második sorban maradt, és úgy hajolt előre, mint aki egy sakkpartit követ. Valaki mondott neki valamit, de ő nem reagált, és a dolog annyiban maradt.

Alma hátát kellemesen melegítette a nap leskelődése közben.

Amikor a Marsall az apja felé fordult, Alma megértette, mert a körülötte ülők mind hátrafordultak, így az a zöldes-sárgás szempár az apjára villant, aki hintázni kezdett a széken. Egy pillanatra összenéztek – Isten és teremtménye –, aztán az apja megállította a székét, és mondott egy nagyon rövid mondatot. A körben ülők összefonták a karjukat, ő folytatta a mondókáját, ezúttal hosszan. A Marsall alig észlelhetően az ablak felé fordította a fejét.

Az apja beszélt, a többiek karba tett kézzel figyeltek, valaki a szája elé kapta a kezét. Alma tisztában volt vele, ha most megmozdul, mindenki észreveszi. A nap rendületlenül tűzött a hátára. A Marsall továbbra is az ablak felé nézve mondott valamit, mire az apja felállt. Alma megijedt, hogy azt mondta neki, tüntesse el a lányát az ablakból, mint amikor a zsidók istene az ártatlanok vérét kívánta, csak neki épp nem áll hatalmában megállítani a kezét.

Pár hónappal azelőtt mesélte a nagyapja, hogy a határon túl minden indok nélkül embereket végeztek ki: az apja bálványa az ellenzéket egy börtönszigetre száműzte egy olyan lágerba, mint amilyet a nácik tartottak fenn – érted, Schatzi? –, azóta se hírük, se hamvuk. Felmerült benne, hogy ez a sziget ugyanaz a sziget, ahová ők ketten jártak, de nem kérdezhette meg a nagyapjától, mert megígérte az apjának, hogy azokról a keletre tett kiruccanásokról soha senkinek sem beszél, főleg nem a nagypapának. „Úttörő becsületszavadra? Hát az meg micsoda? Nem érdekes. Igen, úttörő becsületszavamra.”

Az apja nem ment érte, hogy feláldozza őt a zsarnok istennek, mozdulatlanul állt a helyén. Kezével vékony nyakához nyúlt, lötyögött rajta az inggallérja. Akkor megszólalt egy műanyag tokos kitűzőt viselő ember a sok közül, mire az apja mellett ülő férfi kivette az apja kezéből a füzetét, és az asztalra ejtette olyan mozdulattal, ahogyan a tányérjában talált hajszáltól szabadul meg az ember.

A sötétkék füzet a horgolt terítőn álló hamutartó mellett hevert, mint valami taposóakna, amelynek láttán az ember visszafojtott lélegzettel áll, nehogy felrobbanjon. Senki sem nyúlt érte. Az apja csak masszírozta a nyakát, a Marsall továbbra is az ablaküvegre meredt. Egy csíkos nyakkendős férfi mondott valamit, de ő leintette. Most mindenki hallgatott. Az apja mintha le akart volna ülni, de meggondolta magát.

Alma úgy érezte, szinte tapintható az apja körüli csönd, mint amikor valami sűrű, ragadós masszába nyúl az ember. A Marsall elnyomta a cigarettáját a borostyán hamutartóban, az apja kinyújtotta kezét a sötétkék füzetért, de a mellette levő férfi megfogta a karját, egy másik pedig belecsúsztatta a füzetet egy mappába. A Marsall elmosolyodott az ablak felé, intett, mire egy pincér előjött, és teljesen behúzta a függönyöket.

Alma akkor a lehető legmesszebbre menekült, nehogy az apjában felmerüljön, hogy esetleg látta a jelenetet.

✤

A nap ma is melegen süt, a parkban ma sincs teremtett lélek.

A recepciós fiú felpillant a telefonjáról, amikor látja őt elhaladni: magas, szőke svéd nő az évszakhoz képest túlságosan vékony türkizkék széldzsekiben. Váltanak egy pillantást. A fiú visszatér a mobilja képernyőjéhez.

Alma kilép a látóteréből, és belép annak a férfinak a látómezejébe, aki azóta sem mozdult a mólóról, őt nézi, ahogy az öböl felé sétál, elkönyveli magában, hogy nyilván egy magányosan utazó idegen, valami extravagáns, nyugtalan lélek. A szél belekap, megrázza, mint almát a fán, és viszi magával a gondolatait. Már nincsenek szarvasok a parkban, és a fehér páva sem mutatkozik, ha megvan még egyáltalán.

Azon a szigeten töltött utolsó napon az apja csak este talált rá, amikor a tücsökzenét már felváltotta a kabócaciripelés. Lihegve érkezett a világítótoronyhoz, és Alma akkor értette meg életében először, hogy fontos; hogy az apjának nem mindegy, rátalál-e, vagy sem. A karjánál fogva elrángatta a korláttól, talán kissé durván, talán inkább félelemmel telve. A nyelve hegyén volt valami, de mégsem mondta ki, és megindultak a kikötő felé. Most azt kérdi magától, vajon az apjával töltött napoknak az öröksége-e az a képessége, hogy csöndben tud maradni azok társaságában, akiket szeret – ezt mindaddig észre sem vette magán, amíg valaki fel nem hívta rá a figyelmét.

Az esti hajó már indulásra készen várta őket, úgy szálltak fel, hogy hátra se néztek, elhagyva Baalbeket, amely talán inkább várnak nézett ki. Nem tudták, visszatérnek-e egyáltalán valaha. Előrementek, és a mellvéden kihajolva álldogáltak egy darabig, nézték a hajóorr körül legyezőszerűen szétnyíló szimmetrikus hullámverést. A szárazföld távoli fényei alig látszottak nagyobbnak, mint a csillagok, csak valamivel melegebben fénylettek, s mialatt a hajó egyenletes tempóban haladt, a tengerre leszállt az éj.

– Valamit véss az eszedbe, Alma. Nagyon fontos – szólalt meg hirtelen az apja a víz és a mennybolt sötétjében. – Bármilyen szabadságot vívtál is ki magadnak az életedben, ha nem mondhatod ki és írhatod le, amit gondolsz, az azt jelenti, hogy valami nagyon rossz van készülőben.

Alma azt értette, hogy apja a sötétkék füzetre utal, de azt nem, hogy az életéről beszél.

– Tudod, kivel beszéltem ma?

– Tito marsallal – felelte büszkén.

– Tudod, ki ő?

– Egy diktátor! – vágta rá, úgy ítélve, hogy ez az a pillanat, amikor megcsillogtathatja a nagyapjától szerzett tudását.

– Ki mondta ezt neked?

Érezte, hogy az apja alkarja nekifeszül az övének, tudta, hogy a sötétben az arcát fürkészi. Továbbra is a vizet nézte, nem árulta volna be a nagyapját, mert a családban az árulás a legaljasabb cselekedetek közé számított, a legmegvetendőbb, leggyalázatosabb emberek tette volt. És hozzá kell tenni, otthon nem fukarkodtak a megvetéssel.

– Tito nélkül az ország nem tudta volna a nácikat legyőzni – mondta az apja fagyosan. – Amikor véget ért a háború, ő döntött arról, melyik oldalra kell állni, Amerika vagy Oroszország mellé, ezt is tudod?

Elhallgatott, várta a választ.

– Mi melyik oldalon állunk? – kérdezte akkor Alma.

– Te meg én semelyiken sem – magyarázta az apja –, mert a hatalmasok mindig megegyeznek egymás közt. Egyvalamit tehetsz: nem csatlakozol senkihez, nem hagyod, hogy parancsolgassanak neked, és a saját fejeddel gondolkodsz.

– De Amerika és Oroszország nem személyek!

– Az ugyanaz – mondta. Azután gyengéden felemelte az állát, hogy maga felé fordítsa Almát, mert biztos akart lenni abban, hogy nem vesznek el a szavai a sötétben. – Akármilyen furcsának tartod, az országok néha úgy viselkednek, mint az emberek. Képzelj el két embert, Amerikát és Oroszországot, akik utálják egymást, és minden igyekezetükkel azon vannak, hogy egy harmadik személy barátságát elnyerjék, mert azt gondolják, úgy erősebbek lesznek. Amerika és Oroszország megpróbálták Tito marsallt elcsábítani, mint Odüsszeuszt a szirének, mindegyik nagy ajándékokkal és ígéretekkel kecsegtette. De te sose higgy azoknak, akik ígéretekkel akarnak meggyőzni téged, rendben?

Alma bólintott.

– Soha, ez fontos. Tényleg megértetted? – Olyan közel hajolt hozzá, hogy érezni lehetett a leheletét.

– Igen.

– Jegyezd meg egy életre. Az életben sokan lesznek, akik barátságot, szerelmet, hűséget ígérnek majd neked, csupa olyasmit, amit semmi értelme megígérni, mert azok vagy vannak és kész, vagy idővel kiüresednek.

– Értem. De már fáj a karom – mondta, mivel az apja észre sem vette, hogy a beszéd hevében erősen szorította a karját.

Akkor elengedte őt, és levette róla a tekintetét. Kiment a fedélzeti festett padokhoz, leült és várta, hogy Alma utánamenjen. Csöndben üldögéltek egymás mellett. Fejük fölött a Nagy Göncöl, a Kis Göncöl, a Hattyú csillagkép, a horizont alján a Merkúr.

– Papa, a te hazád Jugoszlávia? – kérdezte, amikor a hajó már befutott a kikötőbe.

Az apja mosolyogva nyújtotta a kezét, hogy lesegítse a fedélzeti lépcsőn, mint amikor még egészen kislány volt.

– Jugoszlávia már nem létezik, zlato{3} – suttogta a sötétségnek. 1976 volt, vagy talán egy képzeletében élő nap csupán.

✤

A világítótorony még mindig áll, a szigetcsúcson emberi jelenlétnek változatlanul semmi nyoma. Csak a szél meg a sziklák, „orvlövész a tetőn”-hangulat. A sziget afféle fegyverszünet, vagy híd, Alma ezért döntött úgy, hogy először ide jön vissza, mielőtt a szülővárosába utazna, ahol apja hagyatékával kell foglalkoznia. A hagyaték híre váratlanul érkezett – későnek tűnik elszámolni a családdal, a múlttal, a halottakkal és a gyökerekkel, mindazzal, ami már a föld alatt van.

Sok barátjával megtörtént, hogy valamelyik szülője halála után visszavágyott gyerekkora helyszínére, hogy az otthonos utcák, útkereszteződések felidézzék az elveszített szülők alakját, meséljenek arról, milyen emberek voltak. Az ő gyerekkorának városa inkább szétforgácsolódást jelent számára, lehetséges életek kaleidoszkópját – mindazt, ami lehetett volna, ha tudott volna választani az előtte nyíló utak közül, ha ki tudott volna tartani valami mellett, ápolni tudta volna a kapcsolatot a megfelelő emberekkel, ahogy az anyja nevelte és válogatta össze rózsáit a vázába. Csakhogy Almából hiányzott a kitartás, addig érdekelte a növény, ameddig virágzott, utána elfelejtette locsolni meg átültetni, szegény teremtmény pedig elpusztult. „Miért nem mesélsz magadról soha?” – kérdezgették a folyton cserélődő barátai, és ezalatt azt értették, hogy miért nem mond semmit a múltjáról, a környezetéről, a gyökereiről. Hát mert azt sem tudta volna, honnan kezdje.

A gyerekkorából csak a szigetre emlékszik, a kis úttörőként ott töltött napokra, de ezeket az emlékeket félresöpörte, mert nem is biztos, hogy megtörténtek, talán csak pótlékként találta ki őket, az apjával való élet helyett. Az egész karrierje arra a képességére épült, miszerint tényeket mesél el történetekként, de ez egy olyan tehetség, amelyet soha nem tudott személyes érintettségű tényekre, még kevésbé a saját múltjára alkalmazni. „Lehetetlen. Bizonyos dolgokról nem akarok beszélni.” „ De…” „Nem.”

A Marsall tizenhárom arany kardja, az apja piros útlevele, amellyel bárhová szabadon utazhatott, és ő, aki ezt a szabadságot örökölte, és élt is vele mindannyiszor, amikor magyarázat nélkül távozott. Most pedig, balkáni irónia, éppen az apja kényszeríti arra, hogy visszatérjen keleti városába, a nemzet peremére: egy záradékot hagyott neki hátra, egy teljesítendő utóiratot. Több ez, mint örökség, zsarolás, hogy visszatérítse a múltba éppen most, amikor változnak az idők. „Új háború küszöbén állunk, ezt is meg akarod úszni?” „Mi közöm hozzá, hagyj békén!”

Elég a mellébeszélésből.

A sziget időtlen dioráma. Minden feszültséget ellazít, az ember bebújik a széltől eldeformálódott tengerparti fenyők alá, hagyja, hogy a balzsamos sós levegő átjárja, eggyé válva a római romokkal. A sziget örökkévaló nyugalma. A katonai erődítmény biztosította védelem. A fehér páva. A Marsall nem akarta úgy végezni, mint az orosz diktátorok, ő undorodott a bebalzsamozástól. Ebből kell kiindulnia, vissza kell tekerni a felvételt az elejére, mint a régi fekete-fehér filmeket, amelyeket mostanában mesterségesen színeznek ki, micsoda bámulatos giccs. A sziget afrikai uralkodók és amerikai filmsztárok forgatási helyszíne volt.

Csak semmi mellébeszélés!

Jobb visszamenni a szállodába, másnap felülni a hajóra, vissza a szárazföldre, aztán kocsival a határra. Eszébe jut, milyen volt régen a határ. Mostanság semmi, még a piros-fehér csíkos sorompó sincs meg, se a puska. Pontosabban az megvan, de nem a főutakon közlekedők, hanem a gyalogosan járók miatt, akik farkasok és medvék közé tévednek az erdőben, és amikor a puskások találkoznak a gyalogosokkal, kitépik a kezükből a különféle nyelvű dokumentumokat, amelyeket elolvasni sem tudnak. Az apja útlevele valamikor nagyon sokat ért. „Semmit sem ér. Az írás- és gondolatszabadság – csak az ér valamit, az a fontos.” „Biztos, papa?” „Igen, zlato.” Hitt az apjának, minden szavát elhitte. Erről sosem szokott le: hisz az emberekben és a helyzetekben, még akkor is, amikor bölcsebb lenne óvatosnak lennie.

Felgyűri a nadrágja szárát, és vádliig belegázol a vízbe. Megborzong. Igen, holnap reggel útnak indul, be kell érnie a városba, ha meg akarja találni, ezekben a napokban van rá esély. Ezek az ortodox húsvét napjai, a pirosra festett tojásokkal és a Szent Szpiridon-templom áldásosztásával.

Lép még kettőt a vízben, a lába eltűnik a római romokra telepedett algákban, egy rák gyorsan bemenekül a sziklák közé. A viszontlátás nehézsége. Kit fog viszontlátni? Egy testvért, egy barátot, egy ellenséget. A bizonytalansága, a habozás, ahogy elkerülte a várost ezzel a szigeti kitérővel csak egy történet, amely mögött egy még nehezebben elmesélhető história rejlik.

Apja váratlan örökséget hagyott rá. Amikor már beletörődött, hogy apja egyszerűen nincs többé, otthagyta a gyászszertartást a jelenlevők sutyorgása közepette, hogy na tessék, a lányának írástudó létére egy szava sincs, legalább egy gondolatot felolvashatott volna, de azokban a napokban őt elkerülték a gondolatok, a helyükön csak egy fekete lyuk emésztette fel minden életerejét vagy életösztönét, valami alaktalan, vad lázadás az elvesztegetett idő ellen, az apja ellen, aki elhitette vele, hogy az emberek soha nem mennek el igazán, anyja megközelíthetetlen kétségbeesése ellen, aki csak sírt és sírt, minden vigasztaló szándékot elutasítva, és ezzel még botrányosabbá téve az ő könnyeinek hiányát, aki farmerben, teniszcipőben állított oda, mert lélekszakadva rohant a temetésre, volt is eszében bőröndöt pakolászni, vagy legalább napszemüveget vinni, ezért menekült a szertartásról, el a tekintetek elől, ahogy tízéves korában tette, amikor hiányzott neki az apja, és megveszekedett tempóban tekert a bécsi úton abban a szent meggyőződésben, hogy megtalálja őt, bárhol is legyen.

Álmában sok éjjel látta, hogy egy hajó fedélzeti mellvédjének támaszkodik, vagy a sziget szikláin ül. Csak pár hónapja döntötte el, hogy törli a hangját az üzenetrögzítőről, nehogy a végén megbolonduljon. Mindig csak annyit mondott rá, „Hogy vagy, zlato?” És amikor lassan végre beletörődött a megmásíthatatlanba, tessék, érkezik egy üzenet, hogy van egy hagyatéki tétel, amelyet át kell vennie, ezért kénytelen visszamenni a szülővárosába.

Egy ideje nem jár kelet felé. Mióta is? Ha valaki megkérdezi, csak legyint, hogy tudja is ő, pedig természetesen pontosan emlékszik az évre és a napra.

Amikor Európában kitört az új háború, egyesek összefüggést láttak a harminc évvel azelőtti eseményekkel. A lap főszerkesztője őt kérte fel, hogy utazzon oda. „Nézz körül, te könnyebben megtalálod a kulcsot a helyzet megértéséhez.” Hát nem. Egyáltalán nincs kulcsa a saját világaihoz. „Te odaátról vagy, rááll a szemed.” Odaát – olyan bizonytalan és tág fogalom, mint egy érzés. „Pár nap alatt meg lehet szervezni az utazást.” Szó sem lehet róla. Alma látott az újságban néhány felvételt Donyeckről, és a képaláírásban ott szerepelt a testvére vagy barátja vagy ellensége neve is. Ezúttal színesek a fotók, de a beállítás, amely egybefogja a tágas hátteret és a kiemelt részletet, mint amikor valaki széles látószögű objektívvel nagyon közel áll a témához, ugyanaz, mint amit harminc éve látott egy belgrádi lakásban. Szó sem lehet róla. Már csak az hiányzik, hogy egy újabb háborúban találkozzanak. Aztán hozta a posta az elkésett levelet apja végakaratával, és úgy vélte, ez jó ürügy arra, hogy kihúzza magát a kellemetlen feladat alól.

– Van úgy, hogy könnyebb háborúba menni, mint hazautazni – mondta neki a főszerkesztő, aki tudta, hogyan lehet rajta fogást találni, szóval elengedte.

Alma azon tűnődött, a főnöke vajon sejti-e, mennyire bonyolult a helyzet.

A fővárosi buszokon néha megütötte a fülét a szigetről ismerős beszéd. Akkor megnézte magának az illetőket – szinte mindig nők voltak –, próbált csendben melléjük ülni, hogy érezze azt a meghittséget, amelytől feltámad benne az a szívének oly kedves érzés, hogy nem tartozik sem az életéhez, sem a barátaihoz és a szerelmeihez, akik semmit sem tudnak róla, akik nem a gyerekkora nyelvein beszélnek. A Tevere teraszain elköltött vacsorákon megtanulta, hogy a többiek általában az övétől idegen kulturális örökséget hordoznak, az ő tudása számukra szokatlan, nem teremt kapcsolódási pontokat, inkább unalmat vagy bizalmatlanságot kelt másokban, legfeljebb a különcök érdeklődnek iránta. Ő olyasmiket tud, amiket a társaság nemcsak nem ismer, de nem is kíván megismerni. Egyszer elmesélte nekik, hogy amikor a Marsall egy őszi napon nagy sietve hazajött Bukarestből egy helyzetértékelő megbeszélésre, így szólt a munkatársaihoz: „Ha tudnátok, hogyan látom Jugoszlávia jövőjét, elszörnyednétek”; máskor Trakl egy versét idézte, amely az ő városában középiskolai tananyag, minden diák fejből tudja; vagy egy vacsorán, amikor politikáról beszéltek, azt mondta nekik, hogy a Balkánon nyaralónak vigyázni kell arra, hol rendel brinjevec-et, hol slivovicá-t, nehogy sértődés legyen belőle, mert arrafelé még az alkohol is identitás kérdése, kinek a boróka, kinek a szilva. Amikor hasonlókat mondott, a körülötte levők mosolyogva néztek rá és témát váltottak, az ilyesmi nem érdekelte őket, ő pedig, aki addig lelkesen mesélt, legszívesebben elsüllyedt volna.

✤

Továbbra is mellébeszél, de az áprilisi tengerben gázolva nem sokáig lehet mellébeszélni.

Kimegy, beletörli a lábát a fűbe. Mezítláb császkál, mint egy kislány, amíg el nem ér a házakhoz vezető aszfaltig, akkor felveszi a zoknit meg a cipőt, és a szögesdróttal elkerített katonai terület mellett, az erdő szélén vezető úton megy tovább. Még van a szigeten egy fegyveres helyőrség. Elképzeli, hogy a messziről idelátszó viskóban ott maradt a hősi Jugoszláv Néphadsereg katonája, egy balkáni Onoda Hiroo, aki szerbhorvátul vagy horvátszerbül beszél, és fogalma sincs az ország új határairól.

Időközben a nap leereszkedett a tengerre, édes narancssárgán vibrál a levegő. A tajtékos habok a sziklákhoz csapódnak, a szétterülő víz kéklőn fodrozódik. A léptei után kapkodó szél megint megszabadítja a gondolatoktól. Már nem fél a lakatlan helyektől és a nyári viharban letört ágak reccsenésétől. Csak a fehér pávától tart, ez az egy maradt meg, és a kíváncsiság arra az életre, amit belesve megláthat egy ablakon.

Megállhatna az öbölnél, és leereszkedhetne a megszokott sziklájához, amelyet már teljesen elrejtenek a vizet súroló tengerparti fenyők, hogy onnan idézze meg a régi idők szellemeit – de az a hely már nem az övé. Csak egy hosszú nyár töredéke – egy olyan hosszú nyáré, mint a gyerekkora –, vagy még annyi sem. Rövid felfüggesztése annak az életnek, amely máshol zajlott, olyan idő, amit a titkolózás helyezett a valóságon kívül. „A szigetről egy szót se senkinek, zlato, megegyeztünk?” Meg hát. Hosszú évekig abban a hitben élt, hogy az egészet csak képzelte, a Marsallt, az úttörők piros nyakkendőjét. Mégis ismerte a részleteket.

Tényleg léteztek azok a napok, a földrajz igazolja az időt. „Minden történet egy szigeten végződik”, mondta az apja. Alma viszont úgy sejti, hogy a sziget számára csak a kezdet.

{1} A mozgalmat 1961-ben Belgrádban négy politikai vezető (Indonézia első elnöke, India első miniszterelnöke, Egyiptom második elnöke, valamint Jugoszlávia első elnöke, a Marsallként emlegetett Josip Broz Tito) hívta életre, valamint a hidegháborúban részt vevő felek mellett való el nem köteleződés. (A szerk.)

{2} Franco Basaglia életéről nagy sikerű film is készült C’era una volta la città dei matti… (Volt egyszer egy Bolondok Városa) címmel, amely bemutatja az olaszországi elmegyógyintézetek Basaglia-törvény előtti megalázó, börtönhöz hasonlatos állapotát. Az 1978-ban elfogadott törvény bezáratta a meglévő intézményeket, és megtiltotta újak létesítését. A reform állami szinten lépett életbe, a megvalósítás és a hatás azonban eltérő volt az ország különböző régióiban és városaiban. (A szerk.)

{3} kedvesem, aranyom értelemben. (A szerk.)