A fordítás alapját képező kiadás:

Christina Henry

The Girl in Red

Berkley, 2019

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

F. Nagy Piroska

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

ISBN 978 963 551 062 7

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2019 by Tina Raffaele

© Hungarian translation 2021, F. Nagy Piroska

© Hungarian edition 2021, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Rebecca Brewernek,

mert egyes hősnőknek sütidoboz kell

ahelyett, hogy köpenyt viselnének

Ez a mű regény. A nevek, az alakok, a helyek és az események a szerző képzeletének szülöttei, vagy általa elképzelt módon jelennek meg, és valóságos, élő vagy egykor élt személyekhez, üzleti vállalkozásokhoz, eseményekhez vagy helyszínekhez való hasonlóságuk kizárólag véletlen lehet.

Első fejezet
A félelmek íze

Valahol egy amerikai erdőben

A fickó a tűz túloldaláról egy futó pillantással végignézett Piroson, a piros kapucnija alól kikandikáló csigákba göndörödő borzas hajától egészen a földön, mellette heverő kis fejszéig. Tekintete a fejsze vasára száradt, a tűz fényében csak árnyéknak tűnő vérről a mellette fekvő, élelmiszerrel tele hátizsákra, majd vissza, a lány arcára siklott, amely olyan semmilyen volt, mint egy tál tejberizs.

Piros pontosan tudta, mire gondol, mi jár a fejében, hogy mit tudna vele csinálni. Hozzá hasonló férfiak voltak mindenütt, mielőtt és miután szétesett a világ, és nem kellett hozzá különösebb éleslátás, hogy az ember lássa, mi van a szemükben. Nem kétséges, hogy ez a férfi rengeteg erőszakot, gyilkosságot és rablást követett el a Válság kezdete óta (mindig így, nagy kezdőbetűvel gondolt rá). Bántotta, akiket gyengének gondolt, vagy akikre meglepetésszerűen tört rá, ezért tudott életben maradni.

Rengetegen gondolták azt, hogy csak mert nő, és az egyik lába műláb, könnyedén elbánhatnak vele – hogy lassú lesz, vagy tehetetlen. Rengetegen jöttek rá, hogy tévedtek. Valaki épp röviddel ezelőtt – innen a fejsze véres vasa, amely magára vonta az idegen figyelmét, aki hívás nélkül érkezett a tüzéhez.

Meg kellett volna tisztítania a fejsze vasát, de nem azért, mert aggódott, hogy elijeszti a férfit. Azért kellett volna megcsinálnia, mert ez volt az egyetlen fegyvere az eszén kívül, ezért jobban kellene vigyáznia rá.

A férfi a „Hé, kishölgy, nem vágyik egy kis társaságra?” fesztelenségével lépett ki a fák közül a tisztásra. Tett egy megjegyzést a hideg éjszakára, és hogy milyen szép kis tüzet rakott. Rövid sörtehaj meredezett a fején, mintha egyszer teljesen leborotválta volna, és most újra nőni kezdett. Katona volt, azért borotválta le? Ha igen, akkor e pillanatban katonaszökevény lehetett. Petyhüdt izomzatú, sovány fickó volt, a lánynak egy prérifarkas jutott róla az eszébe. Egy éhes prérifarkas.

Nem látszott betegnek; ez volt a legfontosabb. Persze senki sem látszott betegnek, amikor elkapta, de aztán nagyon hamar köhögni kezdett, a szeme bevörösödött a sok szétrepedt értől, és pár nappal azután, hogy a Köhögés elkezdődött, nos… kezdetben csalókán enyhének tűnt, épp csak mintha az illetőnek kiszáradt volna a torka, ami nem akar elmúlni, de aztán hirtelen bevadult, mintha egy szelíd kis csetepaté egyszer csak minden figyelmeztetés nélkül átment volna világháborúba.

Piros figyelmét nem kerülte el a rongyos katonaköpeny alatt, csípőtájon látható dudor. Enyhe kíváncsiság támadt benne, vajon tudja-e használni a fegyvert, vagy csak szereti mutogatni, hogy férfiasabbnak látszódjon.

Várt. Semmi sem kötelezte arra, hogy udvarias legyen valakihez, aki a következő áldozatát látja benne. A férfi nem mutatkozott be, noha máris melengetni kezdte a kezét a tűznél, amelyet ő oly nagy gonddal rakott meg.

– Te most…? – kezdte a férfi, tekintetét ismét végigjáratva Piroson. Egy pillanatra megakadt, amikor meglátta a bal bokáján, a nadrágja hajtókája alatt megcsillanó fémet.

– Én most? Micsoda? – kérdezte Piros. De a hangja nem bátorított beszélgetésre.

A férfi habozott, mint aki meggondolta magát, aztán a lány arca felé intett.

– A szemed világos, de a bőröd barna. Mintha félig ez lennél, félig meg az.

A lány olyan kifejezéstelen arccal nézett rá, amennyire csak tudott, nem árult el több érzelmet, mint egy darab kenyér.

– Félig ez, félig az? – kérdezte, mintha nem értené.

Piros az a fajta meghatározhatatlan keverék volt, amitől a fehér emberek idegesek lettek, mert nem tudták, melyik dobozban helyezzék el. Lehetett félig afrikai, vagy közel-keleti, de lehetett latin-amerikai, vagy éppenséggel egy sötétebb bőrű olasz. A szeme, apai örökség, zöldeskék, ami minden alkalommal további tanácstalanságot okozott.

A tekintetek ilyenkor további támpontot keresve felröppentek a hajára, de a sűrű, loknikba csavarodó fürtök bármilyen származásra utalhattak. Élete során hozzászokott a tűnődő tekintetekhez és a hülye kérdésekhez, de mindig meglepte (nem kellett volna, mégis meglepte), hogy hányan foglalkoznak még ezzel a baromsággal, miközben itt a világvége.

– Csak azon gondolkoztam, hogy... – kezdte a férfi.

– Ahonnan én jövök, ott nem tartják udvarias dolognak valakinek a családja felől érdeklődni, ha az ember még be sem mutatkozott.

– Jó – felelte a betolakodó, aki ekkorra már veszített abból a fesztelenségéből, amivel kilépett a tisztásra. – Mit csinálsz idekint egymagad? Úgy tudom, mindenkinek be kellett vonulnia a legközelebbi karanténtáborba – felelte, úgy döntve, hogy a lány figyelmeztetése ellenére sem mutatkozik be.

Akkor hát nem lesznek barátok. Pirost ez nem szomorította el.

– Te mit csinálsz idekint egymagad? – válaszolta.

– Na jó – mondta a férfi, és kicsit toporgott. Tekintete ide-oda röppent, biztos jeleként annak, hogy most egy hazugság következik. – Elvesztettem a barátaimat a sötétben. Katonák jöttek, és elszakadtunk egymástól.

– Katonák? – kérdezte Piros kicsit élesebb hangon, mint akarta. – Gyalogos járőrök?

– Igen.

– Hányan?

– Nem tudom – vont vállat a férfi. – Egy csomó. Sötét volt, és nem akartunk a táborba menni. Ahogy te sem.

Ne tegyél úgy, mintha lenne bennünk valami közös.

– A főútról jöttél? Tudod, hogy merre mentek? Követtek?

– Simán leléptem. Nem hallottam, hogy egy is utánam jött volna.

Ez úgy hangzott, mintha most talált volna ki egy magyarázatot arra, hogy miért van egyedül, mindenféle felszerelés nélkül az erdőben, és miért szaglászik az ő tüze körül, keresve valamit, ami neki nincs.

Piros remélte, hogy pontosan úgy kamuzik, ahogy látszik rajta, mert semmi kedve nem volt katonákkal találkozni. A kormány mindenkit össze akart terelni és karanténba zárni („hogy biztonsággal elejét vehessék a járvány további terjedésének” – Piros felhorkant, amikor ezt a bejelentést hallotta, mert a betegség terjedésének legbiztosabb módja az, ha rengeteg ember bezsúfolnak szűk helyekre, és ezt a kormány orvosainak nála is jobban kell tudniuk), neki pedig nem volt ideje az ő karanténjukra. El kellett jutnia a nagyanyjához, és még nagyon hosszú út állt előtte.

Aznap, valamivel korábban elhaladt egy főút mellett. Az, amit közben átélt, szorongással töltötte el, mivel katonák (és általában emberek) nagyobb valószínűséggel fordultak elő utak és városok közelében. Járőrrel nem találkozott, de az erdőben, úgy két-három mérfölddel beljebb az úttól volt egy kisebb... összetűzése... egy három civilből álló csoporttal. Azóta igyekezett a lehetőségekhez képest elkerülni a lakott területeket. Nem óhajtott betársulni semmilyen csoportba.

Nem ajánlotta fel a kojotnak, hogy üljön le, csatlakozzon hozzá, és látszott, hogy a nyomorult ezek után nem tud mit kezdeni magával. Piros látta az arcán, hogy mire számított, minek kellett volna most történnie.

Azt gondolta, hogy ő majd udvariasan felajánl egy helyet maga mellett. Azt gondolta, hogy ez a lány meg fog bízni benne, mivel egyedül van, és ő is egyedül van, és mivel az emberek társas lények, természetüknél fogva szeretnek falkába verődni. Aztán, ha már lankad az ébersége, vagy talán ha elaludt, elveszi tőle, amit akar, és eltűnik. Csakhogy ő nem ebből a forgatókönyvből játszott, és a fickó most nem tudta, mit rögtönözzön.

Nos, Piros anyja nem egy buta libát nevelt fel, úgyhogy nem óhajtott egy kojotot meghívni, hogy üljön le mellé, és vacsorázzon vele. Megkeverte hát a ragut a tűz fölött, és úgy döntött, már megmelegedett.

– Jó szaga van – mondta a fickó reménykedve.

– Jó bizony – válaszolta Piros. Lehúzta az edényt a tűzről, és kiöntött belőle valamennyit a csajkájába.

– Tegnap óta nem ettem egy árva falatot sem – mondta a férfi.

Piros az ölébe vette a csajkát, és egy egész apró húsdarabot, egy picike falatkát bevett a szájába. Túl forró volt, égette a nyelvét. Most egy-két óráig nem fog érezni ízeket, de nem mutatta. Szótlanul nézte a férfit, és várta, mit fog most tenni.

A férfi összehúzta a szemét, és Piros egy pillanatra meglátta a ragadozót, amit megpróbált elrejteni a kellemkedés álarca alá.

– Ahonnan én jövök, ott az udvariasság megkívánja, hogy ha valakinek van ennivalója, ossza meg azzal, akinek nincs – mondta.

– Nem mondja.

Piros újabb kanál ragut tett a szájába, miközben a szemét egy másodpercre sem vette le a másik arcáról. Egy percen belül, ha majd a férfi ráveti magát, el fogja veszíteni azt, ami az edényben van, amit nagyon sajnált, mert éhes volt, és mert nem volt könnyű cipelni ezeket a konzerveket.

A férfi előkapta a fegyvert, amiről egész idő alatt úgy tett, mintha hozzá sem nyúlna.

– Add ide, ami a zsákodban van, hülye kurva! – mordult rá, kivillantva az ínyét.

Piros nyugodtan félrehúzta az ölében lévő csajkát.

– Nem adom.

– Add ide, vagy lelőlek – lendítette meg felé a férfi a fegyvert.

Azt hitte, ettől most fenyegetőnek látszik, de a lány felhorkant. A fickó olyan volt, mint a rajzfilmekben a gonosz rabló, a tökös csávó szánalmas utánzata – az a típus, aki a szűk sikátorban baktató főhős elé ugorva megfenyegeti, hogy aztán őt magát ott helyben ronggyá verjék. De Piros nem volt olyan ostoba, hogy azt higgye, a fickó nem árthat neki. Fegyverrel a kezében még egy idióta is veszélyes lehet.

– Nevetsz rajtam? – lépett közelebb a dühtől eltorzult arccal a férfi. Arra az oldalra került, ahol a csajka volt. Pontosan úgy, ahogy a lány várta. Félt a fejszétől, még ha nem akarta is elismerni, úgyhogy nagy ívben kikerülte a véres vasat. Piros ezt is elégedetten nyugtázta.

– Mi a baj, kisanyám? Félsz? – turbékolta a férfi, tévesen félelemnek értelmezve a lány hallgatását.

Piros várt türelmesen, mint a horgász egy szép nyári napon, amíg a fickó karnyújtásnyira ért. Akkor megragadta az edény fogóját, és amilyen gyorsan csak tudott, az ép lába és a szabad karja erejével nyomva fel magát, felszökkent, s hogy megtartsa az egyensúlyát, a műlábát erősen a földnek vetette.

A műlábbal az volt a baj, hogy nem rugózott – Pirosnak nem volt olyan klassz protézispengéje, amellyel képes lett volna akár atlétikai bravúrokra is –, de megtanulta, hogyan ellensúlyozza ezt a jó lábával. Meg kellett akadályoznia, hogy a kojot megölje az ételéért.

A lány váratlan megmozdulására a férfi megtorpant. Tekintete a fejszére villant, azt várva, hogy a lány mindjárt felkapja. Piros megtehette volna, felkaphatta, és belevághatta volna a férfi combjába, de ebből egy elhúzódó küzdelem alakulhatott volna ki, és ő nem akart küzdeni.

A cél az volt, hogy ne kelljen látványos és minden szögből nézve élvezetes ökölharcot vívni, mint a filmekben. Le akarta győzni a férfit. Leteríteni. Azt akarta, hogy ne tudja elkapni őt.

Az arcába vágta a tűzön fortyogó ragut.

A férfi felüvöltött, elejtette a fegyvert, és az arcához kapott. A bőre felpattogzott, felhólyagzott, és a lány látta, hogy sikerült eltalálnia az egyik szemét. Gondolni sem akart rá, milyen rettenetes érzés lehet, mivel látványnak is épp elég szörnyű volt. Leküzdötte a hányingert, amit az égő hús szaga keltett benne. Felkapta a fejszét, és belevágta a férfi hasába.

Az inge alól egyszeriben kibuggyantak a lágy belső szervek – Piros érezte, hogyan cuppognak a beléjük nyomódó fejsze vasa alatt, és forró vér ömlött sugárban a két kezére. Egy még dögletesebb szag jött vele együtt: annak a bűze, aminek bent kéne lennie a testben, de kiszabadult onnan, ettől neki köhögnie kellett, és az a kisegérnek való falatka epével keveredve feljött a gyomrából, megállt a torkában, és ettől úgy öklendezett, hogy belerángott az egész teste.

De nem hagyhatta, hogy a férfi magához térve rátámadjon, ezért végighúzta a fejsze vasát, föl az egész felsőtestében, és csak aztán rántotta ki egy tocsogó, szürcsölő hang kíséretében. Még nem szokta meg ezt a hangot. Akármilyen sokszor használta már a fejszét, még most is libabőrös lett tőle. Az ember (mert végül is csak ennyi volt, csak egy ember, nem prérifarkas, és nem vadász) egész testében feléje dőlt, amitől Piros hátrálni kezdett, amilyen gyorsan csak tudott, minden látványos akrobatamutatvány nélkül. Végtére is nem valami szuperhős volt, ahogy ez az ember sem a filmek negatív hőse. Piros csak egy lány, aki megpróbálta elkerülni, hogy megöljék egy olyan világban, amely egyáltalán nem hasonlított ahhoz a világhoz, amelyben felnőtt, amely tökéletesen egészséges, normális és unalmas világ volt egészen három hónappal ezelőttig.

A férfi végigzuhant a földön, és a hasán lévő sebből szivárgott a vér. Egy hangja sem volt, nem is rángatózott, nem adott elő semmi efféle teátrális jelenetet, mert valószínűleg abban a pillanatban elvesztette az eszméletét, amikor az agyát túlterhelte az összeégett arca miatti fájdalom, majd rögtön utána a fejsze okozta fájdalom. Még élhet, bár nem valószínű, gondolta Piros, de lehet. Lehet, hogy meghalt. Nem azt sajnálta, hogy ezt művelte vele, hanem hogy ezt kellett tennie.

Piros nem szeretett gyilkosként gondolni magára, de nem volt hajlandó áldozattá válni, csak mert nő létére egyedül van az erdőben.

Összeszedte a holmiját, a hátára dobta a hátizsákját, és eloltotta a nagy gonddal megrakott tüzet. Amennyire tudta, egy ronggyal megtisztította a fejszéjét, majd betakarta vele a vasát, és a nyelét bedugta a nadrágján lévő tépőzáras hurokba.

A fegyver, amit támadója elejtett, megcsillant a csillagok halvány fényében; ő vonakodva felvette a földről. Ha itt hagyja, megtalálhatja valaki más, és az a valaki később bajt hozhat rá. Végül is nem ölte meg mind a három embert, akikkel korábban találkozott.

Piros semmit sem tudott a fegyverekről azonkívül, hogy nem szerette őket. Apja előszeretettel nézett krimiket a televízióban, és ezekben úgy tűnt, hogy mindenki tudja, hogy kell kibiztosítani, elsütni és megtölteni egy fegyvert, még akkor is, ha korábban sohasem volt ilyesmi a kezükben. Pirosnak fogalma sem volt, hogy kell ezeket a műveleteket végrehajtani, és nem akart egy pisztollyal játszani a sötétben. Kiváló módszernek bizonyult volna arra, hogy keresztüllője az egyetlen megmaradt organikus lábát. Visszagondolva arra, hogyan szegezte rá az a férfi, a hátizsákjába tenni vagy az övébe dugni egyaránt ostobaságnak érezte.

Utálta a kezében tartani, utált mindent vele kapcsolatban, a hideg tapintását, és egyáltalán az érzést, ahogy a tenyeréhez ér. De fogta, mintha kapaszkodna belé, a csövét eltartva magától, az ujját még véletlenül sem téve a ravaszra, és ment egyre távolabb a helytől, ahol remélte, hogy letáborozhat éjszakára, a helytől, ahol egy kis időre meg akart pihenni, mert a fél lábát elgyötörte a délelőtti gyors iram, és csak most, hogy újra mennie kellett, döbbent rá, mennyire szerette volna egy időre lecsatolni a műlábát.

Nagyon odafigyelt arra, hogy menet közben rendszeresen levegye, megszárítsa a csonkot, aztán bekrémezze, hogy ne dörzsölődjön ki, ezzel együtt óriási megkönnyebbülés volt éjszakánként levenni a szerkentyűt, és hagyni, hogy a lába csak létezzen.

A kojot (az ember) elorozta tőle ezt a megkönnyebbülést, és most éhes is volt (mivel nem ette meg a ragut), meg dühös (mivel meg kellett ölnie, holott igazából nem akarta), és sértett (mert fájt a lába, mégis mennie kellett, pedig nem akart, és vinnie kellett a fickó hülye, utálatos fegyverét).

Közel volt a hajnal, amikor meghallotta a zubogó víz megnyugtató hangját, és arrafelé vette az irányt. Ahogy közelebb ért a hang forrásához, lassított – a folyóvíz sok mindenkit odavonzott, többek között medvéket és más embereket. Piros, ha csak tehette, mindkettőt elkerülte. Eddigi tapasztalatai azt mutatták, hogy az egyik éppolyan veszélyes, mint a másik.

Látott egy bokros részt, amely jó búvóhelynek ígérkezett (miután alaposan megvizsgálta, nincs-e köztük mérges szömörce – épp elég baja volt, nem hiányzott, hogy a tetejébe tele legyen az arca és a keze kiütésekkel), és várt, nem észlel-e valami mozgást.

A patak mintegy két méter széles, sebes folyású volt, a lehető legjobb arra, hogy megtöltse a vizespalackját. Tisztában volt vele, hogy állóvízből nem tanácsos inni; nem értette, miért akarna bárki is ilyenből inni, amikor rendszerint zöld nyálka borította, de az emberek szomjúságukban nyilván képesek bolond dolgokat művelni. Hát, ami azt illeti, Piros épp elég bizonyítékát látta a bolond viselkedésnek a Válság előtt is, logikus volt, hogy utána is épp annyi lesz.

A palackon volt egy szűrő, amely megfelelően távol tartotta az élősködőket és más egyebeket, de nem ez volt, ami igazán aggodalmat keltett benne. Azzal mindig számolni kellett, hogy valahol a vízben van egy hulla, egy ragályt terjesztő, felfúvódott, fertőzött valami, amely újabb gazdát keres saját millió milliárd trillió gyermeke számára.

Piros tudta, hogy a félelme nem teljesen logikus; a Köhögés, amely mindenkit megölt, levegőben terjedő betegség volt, és a levegőben terjedő betegségek nem úsztak a vízben. Csakhogy a vírus mutálódhatott. Nagyon is lehetséges volt, hogy mutálódott, és a mutáció azt jelentheti, hogy ami eddig megvédte attól, hogy elkapja, mostantól nem védené meg.

A patak gyors folyású volt, elég gyors, hogy megnyugtassa, egyébként is vállalnia kellett egy mutálódott vírus lehetőségét. A hely nem látszott elég biztonságosnak, hogy megálljon tüzet gyújtani, felforralja a vizet, majd megvárja, míg lehűl annyira, hogy lehessen inni belőle.

Egy darabig várt és figyelt, csak hogy biztos legyen benne, a túlsó parton nem vár és figyel valaki. Kisvártatva érezte, hogy lebillen a feje, de mindjárt fel is kapta rémülten, mint amikor az ember érzi, hogy menthetetlenül elalszik, de nem szabad. Tágra nyitotta a szemét, mintha azzal, hogy kimereszti, megszüntethetné az álmosságot. Fáradt volt, még annál is fáradtabb, mint gondolta, és a fáradtság azt jelenti, hogy sebezhetővé vált. Ez megrémítette, mert senki sem fogja életben tartani, csak saját maga.

Túl óvatos vagyok, gondolta. Több mérföldes távolságban nem járt erre senki. Az egyetlen mozgás, amit éjszaka, menet közben hallott azóta, hogy eljött onnan, ahol megölte a kojotot (az embert, mert ember volt, még ha prérifarkasnak látszott is, még ha úgy nézett is ki, mint aminek a szeme kivilágít a sötétségből az éles fogak felett), cickányok, mókusok és mezei egerek surranó lábainak nesze volt.

Ezen a helyen ő volt az egyetlen ember a pataknál. Igen, óvatosnak kellett lennie, de a túlzott óvatosság sem jó – ilyen sebességgel nem jut el sehova. A lába nem engedi, hogy túl gyorsan haladjon, és tudta, hány mérföldet képes megtenni naponta. Az agya akarta volna, de volt egy pont, ahol a teste azt mondta: Az ördögbe is, nem, egy lépést sem tovább, és most ez volt. A túlzásba vitt óvatosság csak még inkább lelassította a vánszorgását. Kellően biztonságosnak tűnt közelebb menni a vízhez.

A part meredek volt, és mindenféle meredek kínos annak, akinek csak egy ép lába van – akár felfelé, akár lefelé, ámbár felmenni kicsit könnyebb. Lefelé jövet mindig úgy érezte, hogy bármelyik pillanatban elveszítheti az egyensúlyát, mert élesebben érzékelte a két lába közötti összhang hiányát, és amikor túl sokat foglalkozott a járásával, olyankor mindig mintha ügyetlenebbül lépkedett volna.

Az utolsó métert már csúszkálva tette meg a vízig, és amikor az igazi lábával belecsúszott, elkáromkodta magát. A bakancsa vízálló volt, de a nadrágja nem, és a víz lefolyt a bokáján, átáztatva a zoknija felső részét.

Gyűlölte a vizes zoknikat – a három leginkább utált dolog között tartotta számon, rögtön a fekete medvecukor (már az ánizs/édeskömény/vagy mi az ördög íze volt gondolatára is elfintorodott) és a szupermarket polcai közötti átjáróban álló, és a telefonját baszkuráló emberek után, miközben mások vásárolni akartak. Habár ez feltehetőleg nem okoz többé problémát, és a medvecukrot is elég könnyű lesz kihagynia.

A patak mélyebb volt, mint fentről látszott. Elég mély, gondolta, hogy elrejtse a kezében tartott gyűlöletes holmit, amelytől mindenáron meg akart szabadulni. Bedobta hát a gyors folyású víz közepébe, és hallotta a megnyugtatóan hangos csobbanást, ami után a fegyver lesüllyedt. Onnan, ahol állt, nem látta, hol van, és remélte, hogy a víz arrébb sodorta pár méterrel, ahol senki sem fogja megtalálni. Vagy ha mégis, addigra rozsdás lesz, és használhatatlan.

Leguggolt a sárba, és előrenyújtotta az üveget, hogy az áramló vízzel töltse meg, ne a part közeli piszkos, zavaros részen. A megtöltött palackot majdnem teljesen kiitta – nem is tudta, milyen szomjas, amíg meg nem érezte a nyelvén az első hideg kortyot. A forró ragutól megégett rész még most is érzéketlen volt.

Még kétszer megtöltötte a palackot, és addig ivott, amíg a víz már kotyogott a hasában, akkor felállt – óvatosan, mivel ilyen közel a vízhez nem állt biztosan a lábán, és nagyon bosszantó lett volna, ha át kellene öltöznie, mert csak egy nadrágja volt még a hátizsákjában.

Át kellett kelnie a patakon, egyrészt, mert észak felé kellett továbbmennie, másrészt, mert ha az az ember, aki odajött a tüzéhez, nem volt egy megátalkodott hazudozó, akkor katonák lehettek valahol mögötte. A katonák néha kutyákkal jártak, mert a kutyák ki tudták szagolni a fertőzötteket és a nem fertőzötteket egyaránt.

Biztos volt benne, hogy egy okos, kiképzett kutya könnyedén követni tudná a rajta lévő vérnyomok szaga után – akármennyire vigyázott is, valamennyi biztosan ráfröccsent a nadrágjára. A kutyák segítségével a katonák sokkal gyorsabban utolérnék, de ha átkel a patakon, akkor elveszítik a nyomát.

Legalábbis a filmeken mindig így történik (Piros túlélési ismeretei jórészt könyvekből és filmekből származtak) – az üldözött átúszott egy folyón, és az őt követő kutyafalka ugatva, csaholva tódult le a víz széléig, ahol hangos ugatással rohantak körbe-körbe, a velük lévő emberek pedig fejcsóválva közölték, hogy a kutyák a vízhez érve elvesztették a nyomot.

Piros nem akart üldözött lenni. Nem akart bekerülni valakinek a lepkehálójába, és egy táblára tűzve végezni. A nagyanyja házához igyekezett, mert ő maradt az egyetlen a családjából, aki ezt megtehette. Amikor utoljára beszélt vele (mielőtt minden telefonszolgáltatás, vezetékes és nem vezetékes egyaránt, megszűnt), az idős asszony azt mondta Pirosnak és a többieknek, hogy jöjjenek el hozzá, hogy biztonságban és együtt élhessenek az erdőben.

Ennek már hat hete, és azóta sok minden történt. Azóta Piros mindennap elképzelte, ahogy a nagyi kinéz az erdei ház ablakának függönye mögül, várva, hogy a családja kilép a fák közül a tisztásra.

Valahányszor erre gondolt, elfutotta a szemét a könny, mert bár tudott menni egyedül is, az út kifárasztotta, és mindennél jobban vágyott arra, hogy legyen valaki, akire jólesne rátámaszkodni. Nagyi volt a legkedvesebb ember, akihez jó volt támaszkodni, mert puha volt, és gömbölyű, és mindig olyan étel illatát árasztotta, amit épp akkor főzött (és ő szinte mindig főzött valamit).

A part mentén gyalogolni nem volt praktikus dolog – a cipőjére ráragadt a sár, és a gyaloglás ettől még a szokottnál is nehezebbé vált. Arra azonban gondolni sem akart, hogy megmaradjon a part magasabb részén, még ha ott könnyebben is lehetett lépkedni. Ezt a részt alig takarták fák, ezért veszélyesen szem előtt volt. A pataktól enyhén emelkedő rész mindaddig eltakarta az idegen szemek elől, amíg valaki közelebb nem jött a vízhez.

Persze, tette hozzá gondolatban, ez azt is jelentette, hogy ő sem látta, ha valaki közeledik. Egyébként meg szükség esetén a part magasabb részéről könnyebb lenne gyorsan eltűnni.

Nem épp az előbb volt szó arról, hogy ne vidd túlzásba az óvatosságot? Abba kell hagynia, hogy úgy súlyozzon és mérlegeljen minden egyes döntést, mintha az élete múlna rajta.

(Múlhat rajta éppenséggel)

Épp ez a baj, gondolt bele Piros. Minden választás jelentheti az életet vagy a halált, és ez már elég régóta így ment, hogy szinte teljesen elfelejtse, milyen volt komolytalan döntéseket hozni – horrorfilmet nézni szamurájfilm helyett, fagyit kérni desszertnek csokirúd helyett, elővenni egy könyvet porszívózás helyett. Már-már vágyott egy koszos padló után, hogy most csak porszívóznia kelljen. Az legalább azt jelentené, hogy semmi sem változott.

Piros felment a part magas részére, és megpróbált ellenállni a késztetésnek, hogy megvakarja a tarkóját. Olyan érzése volt, mintha valaki figyelné, de valahányszor hátrapillantott, nem volt ott senki, és pontosan tudta, hogy csak képzelődik, mégsem állhatta meg, hogy hátranézzen.

Az ember minél inkább próbál nem gondolni valamire, annál többet gondol rá, és Pirossal egyszer történt valami, ami nagyi szerint „ráhozta a frászt”. És ha az ember frászt kapott valamitől, azt nehéz elengednie. Ha folyton az az érzésed, hogy egy pók mászik hátul a nyakadon, mindig végig fogsz simítani a gallérodon, holott pontosan tudod, hogy semmiféle pók nem tart a gerinced felé. Vagy újra meg újra hátranézel, még akkor is, ha nincs rá bizonyítékod, hogy követnek.

Körülbelül fél mérföld gyaloglás után egy kis hídhoz érkezett, ahhoz a fajtához, amely kétoldalt kileng, miközben lépkedsz rajta – az egész kötelekből és alul összekötözött farönkökből állt. Piros kétkedőn nézte a hidat. Sohasem kedvelte az ilyeneket, még azelőtt sem, hogy elvesztette a bal lába felét. A játszótereken mindig voltak ilyen ide-oda kilengő hidak, hogy egyes gyerekek terrorizálhassák a többieket azzal, hogy felterelték őket, és aztán vadul rázni kezdték a hidat.

Ezzel együtt a híd jelentette az első esélyt, hogy száraz lábbal átkelhessen a patakon, és úgy okoskodott, hogy ha elbizonytalanodik, a kötelekben legalább meg tud kapaszkodni. Ha köveken vagy ilyesmin próbálna átkelni, ott nem lenne kötél, amibe megkapaszkodhat, ha érzi, hogy el akar esni.

Rácsúsztatta az igazi lábát a hídra, de mihelyt ráhelyezte a testsúlyát, érezte, hogy az egész építmény billegni kezd.

– Basszus – kiáltotta szívdobogva, és gyorsan visszalépett. – Különben is, így hogy ráznám le a kutyákat? Ha ezt akarom, akkor át kell gázolnom a vízen.

Próbált felhagyni azzal, hogy magában beszéljen, mert ráébresztette arra, hogy egyedül van, de néha a szavak csak úgy kiestek a szájából, mintha emlékeztetni akarnák arra, hogy még tud beszélni.

Feljebb rántotta, majd visszaengedte a hátizsákot a hátán, hogy áthelyezze valamelyest a súlyát, és eldöntötte, hogy továbbmegy, amíg talál egy sekélyebb részt, ahol átkelhet.

Ahogy lépdelt tovább, erőt vett rajta az ólmos fáradtság, ami azzal fenyegette, hogy állva elalszik, és az érzés, hogy mindene fáj (de különösen a csonk, amit már tényleg pihentetnie kellene egy kis időre), és félő volt, hogy a szeme magától le fog csukódni.

Hamarosan ájultan fog végigzuhanni a földön. Ez elkerülhetetlen volt – túl nagy erőfeszítésébe kerül ez a hosszú menetelés, de már csak át kell gázolnia valahol ezen az átkozott patakon, és találni egy helyet, ahol rövid ideig megpihenhet, és nem kell gondolkodnia, mert minél tovább gondolkodik, annál nagyobbra nő benne az aggodalom, és még inkább belehajszolja magát őrült kerülőkbe, hogy számolva minden lehetséges bajjal, ami az úton történhet, megpróbálja elkerülni azokat.

– Csak egy hely, ahol kicsit letehetem a fejemet, csak ennyi kell – mondta, miközben leült a parton, lehúzta az igazi lábáról a bakancsot és a zoknit, és mindkét lábán felgyűrte a nadrágja szárát, láthatóvá téve ezzel a bal lába helyén lévő fényes fémcsövet.

A víz hideg volt, nagyon hideg, annyira, hogy szinte sokkot kapott tőle. A patak mélyebb volt, mint amilyennek látszott, még azon a helyen is, amit a partról sekélyebbnek gondolt. A vádlijáig ért, nem a bokája fölé, ahogy várta. Üggyel-bajjal, figyelve a kövekre, amelyekben elbotolhatott, a sárra, amelybe beleragadhatott, és minden egyébre, ami bajt okozhatott volna, átaraszolt rajta.

A túlpartra érve sokkal éberebbnek érezte magát, mert egész testében borzongott a meztelen bőréhez érő hideg víztől. A hátizsákjából elővett kis törülközővel megszárította a lábát. A nap már majdnem a feje fölött járt.

Azóta, hogy az elmúlt éjszakán találkozott azzal a férfival, nem látott és nem hallott embereket és állatokat, ennek ellenére sietve és a közeli sűrű erdő láttán megkönnyebbülten hagyta maga mögött a patakot.

Nem akart ilyen közel a vízhez letáborozni. Még nagyjából egy fél órát gyalogolt, szemét a körülötte lévő árnyékokon tartva, és fülelve, nem rejtőzik-e valaki a fák között.

És ekkor egyszer csak megjelent előtte, mint egy káprázat, mintha kimerült agya idézte volna elő. Egy faház. Egy magányos faház egy erdei tisztáson.

Egy másodpercig arra gondolt, hogy talán már meg is érkezett a nagyanyja házához, hogy messzebbre jutott el az éjszaka, mint hitte. De aztán megrázta a fejét, látta, hogy ez a házikó negyedakkora, mint a nagymamájáé – nagyinak emeletes háza volt, a földszinten négy szobával és a tetőtérben egy nagy hálószobával, amit Piros nagyapja, a papa épített nagy szeretettel és gondossággal.

Inkább afféle egyszobás, durván faragott rönkfákból összerakott vadászkunyhó volt, a tetején kis fémkéménnyel. Az egyetlen ablakot, amit látott rajta, drapp színű függöny takarta, de az életnek semmiféle jele nem mutatkozott körülötte.

Ez még nem jelent semmit. Lehet hogy valaki alszik odabent valaki aki puskát tart az ágya mellett és szétlövi a hülye fejedet ha bekopogsz az ajtón. Egyébként is a filmekben mindig valami kunyhóban szoktak bennragadni az emberek valahol a semmi közepén amiről úgy látszott hogy senki sem lakja aztán kiderül hogy egy sorozatgyilkos leselkedik a közelben aki a fák között rejtőzködve várja hogy valaki besétáljon a csapdájába.

(Piros, ne járjon az eszed hülyeségeken. Ha volt is valaha itt egy sorozatgyilkos, valószínűleg belehalt a Köhögésbe, mint mindenki más.)

Ezt az utóbbit már a mamája, az ő nagyon gyakorlatias mamája hangján hallotta.

De lehet valaki bent, tényleg lehet valaki.

Azt vette észre, hogy a lába mindezek ellenére elindul a kunyhó felé, még ha az agya inti is, hogy Ne ne ne! Túl kockázatos. A lába fellázadt, túszul ejtette a teste többi részét, mert a szíve meglátta a házikót – lehetett bármilyen primitív és nyilván piszkos –, és vágyott bemenni oda. Vágyott arra, hogy valahol bent aludjon, hogy tető legyen a feje fölött, ne a szabad ég, vagy az apró sátrának vékony nejlonanyaga.

Vágyott az őt minden oldalról körbevevő falak biztonságára, arra az érzésre, hogy betakarózva bekuckózza magát, és senki nem settenkedhet oda hozzá, ha az ajtó be van csukva és be van zárva. Azelőtt, mielőtt Minden Megtörtént, természetesnek tartotta ezt – az érzést, hogy otthon van, hogy biztonságban van.

Teljesen azért nem tett le az óvatosságról – nem sétálhatott oda egyenesen az ajtóhoz, nem tehetett úgy, mintha oda tartozna (mert igenis lehetett odabent egy vadászpuskás csávó, vagy egy sorozatgyilkos bozótvágó késsel). Amilyen halkan csak tudott, elindult az egyetlen ablak felé, ami nem ment túl halkan, mert a tisztás tele volt száraz falevelekkel, és olyan hangosak voltak, mint a mozdulatlan levegőbe kilőtt petárdák.

A függönyszárnyak egy keskeny résén át bekukucskált, de csak az ablak alatti asztalon lévő régimódi fém kávéfőző nyelét látta. A helyiség többi része túlságosan sötét volt, így aztán alaposabban megnézte annak a kávéfőzőnek a nyelét, lévén hogy ez volt az egyetlen fogódzója.

A nyélen vastagon állt a por, túl vastagon ahhoz, semhogy a közelmúltban használhatta volna valaki. Ami azt jelentette, hogy valószínűleg nem volt senki odabent. Valószínűleg.

Körüljárta a kunyhót, lábnyomokat keresve

(mintha te valami nyomkövető lennél, haha, mégis mit gondolsz, mit kéne keresned?)

mert még ha nem volt is nyomkövető, ha lát egy friss nyomot a sáros földön, azt felismerné, de nem látott semmi ilyesmit sem a ház körül, sem az ajtónál.

Most, hogy megtette az egyetlen biztonsági óvintézkedést, amit megtehetett, odament a bejárathoz, és lenyomta a kilincset.

Zárva volt.

Ekkor hangosan felnevetett; a nevetés kicsit eszelősen hangzott, mivel kimerült volt, és éhes, és annyira parázott holmi fegyveres őrült miatt, hogy az a lehetőség eszébe sem jutott, hogy amikor véget ért a szezon, és a tulajdonos elment, bezárta maga után az ajtót.

Ezután sírt is egy kicsit, és ahogy hallgatta magát, ahogy nevet is, meg sír is, tudta, hogy ez már a hisztéria előszele, és azt mondta: „Elég.”

Dolgozz a problémán, Piros.

Ez az apja hangja volt, nem a sajátja – mindig ezt mondta, amikor valamiben megakadt, és ideges lett. Sokáig bosszantotta őt, mígnem végül rájött, hogy apja azt mondja, vegyen egy nagy lélegzetet, lépjen hátrébb, hogy egyenként számba vehesse a választási lehetőségeket. Valójában a tömörség netovábbja volt, hogy mindezt ezzel a négy szóval ki tudta fejezni.

Az ablak túl kicsi volt ahhoz, hogy bemászhasson rajta, még ha be is tudná törni az üveget – amit nem akart, mert ha sikerülne bejutnia, azt akarná, hogy az ablak be legyen csukva.

Tekintetét körbejáratta az ajtón, mivel az emberek gyakran dugtak el ilyen helyeken tartalék kulcsot a biztonság kedvéért. Lábujjhegyre állva (közben majdnem elesett, mivel fél lábon egyensúlyozott) végigtapogatta az ajtó felső peremét, de nem talált semmit, csak egy jókora szálkát, amely a gyűrűsujja középső ujjpercébe fúródva hangos kiáltásra késztette.

A Régi Szép Időkben (már így gondolt arra az időre, ami azelőtt volt, hogy minden megváltozott, és akárcsak a Válság, gondolatban ez a három szó is nagy kezdőbetűs volt) a szálka nem jelentett volna semmi gondot – kihúzta, és talán bekötözte volna a sérült ujját, és azzal el volt intézve. Most azonban egy fertőzés sokkal többet jelentett puszta fertőzésnél. Nemcsak hogy minden nyílt seb utat nyithatott a gyilkos, akár menet közben is átalakuló kórnak, amely oly sok ember halálát okozta, de antibiotikum nélkül egy vágás vagy karcolás is halálos lehetett.

Piros természetesen rakott a hátizsákjába valamennyi antibiotikumot – az útja elején egy szerencsés felfedezésnek köszönhetően –, de azt csak akkor akarta felhasználni, ha igazán szüksége lesz rá. Ezek a tabletták most a gyémántnál is értékesebbek voltak.

Leült hát az ajtóval szemben a száraz falevelekre, és elővette a zsákjából az elsősegély-felszerelését. Gondosan megtörölgette a kezét egy antibakteriális törlőkendővel, majd ugyanezt elvégezte a felszereléshez tartozó csipesz hegyével is. A szálka könnyen kijött. Ezután megtisztogatta és bekötötte a véres sebhelyet, és a felszerelést visszatette a hátizsákba.

Sóhajtott. Nem volt kedve felállni. Túl fáradtnak érezte magát. Mielőtt minden megtörtént, nem sejtette, hogy egy ember ilyen fáradt tud lenni, de a fáradtság olyan volt, mint egy köpeny, amit örökké viselnie kellett, amely ránehezedett a vállára, és lehúzta a nyakát.

És mivel lent ült az avarban, olyasmit látott, amit eddig nem – egy kis csomót az egyik rönkfában, úgy harminc centire a földtől. Elővette az elemlámpáját (napelemes plusz kézikurblis, hogy ne kelljen elemre vadásznia, a jobb ötletei közül az egyik), és bevilágított a göb belsejébe.

Tíz-tizenkét centiméter mélyen, épp annyira, hogy véletlenül ne lehessen meglátni, megcsillant valami bronztárgy.

Piros kikapta a kulcsot, és feltornázta magát. Amikor kinyitotta az ajtót, végighullámzott rajta az öröm.

Bent. Bent alhatok.

Olyan vastagon borított mindent a por, hogy a lába nyomán felkavarodott, és köhögésre ingerelte. Leküzdötte a vágyat, hogy becsapja maga mögött az ajtót (biztonságban, biztonságban lehet legalább erre az egy éjszakára), inkább levette az ajtó hátoldalán lógó söprűt, felsöpörte az összes port, és félrehúzta a függönyt, hogy beengedjen valami világosságot.

Két kempingágy állt összehajtva a sarokban, és volt egy kis faasztal két székkel és a kávéfőzővel, amit az ablakból látott.

A fémvázas székek ülőkéje sárga műanyagból készült, és úgy néztek ki, mintha a tulajdonos a kukából szedte volna ki őket, de elég masszívak voltak, és Piros úgy gondolta, hogy bármi megteszi, ha csak egy hely kell, ahol az ember leülhet, és ehet valamit, mielőtt újra nekivág az erdőnek.

Az ablak mellett három polc volt, a legalsón kék alapon fehér pöttyös fémtányérok, -bögrék és -tálak sorakoztak. Egy befőttesüvegből evőeszközök álltak ki, mellette pedig egy öntöttvas serpenyő és egy nagy lábas hevert. Még kempingfőzőt és gázpalackokat is látott, ami azt jelentette, hogy nem kell odakint tüzet raknia.

De az igazi kincsek a feljebb lévő polcokon voltak. Leveskonzervek – rengeteg és rengetegféle, és vákuumcsomagolású ételek, amelyekhez csak vizet kell adni. Száraztészta csomagszámra, két üveg paradicsomszósz, egy bontatlan zacskó ropogós kenyérrudacska, valószínűleg már lejárt, gondolta Piros. A polcok alatt a padlón volt mind közül a legnagyobb kincs – több bontatlan palackos víz.

Amikor kezdetét vette az a korszak, ami már hasonlított a szükségállapothoz, elsőként a palackos víz tűnt el az üzletekből. Amerikában az emberek rettegnek attól, hogy víz nélkül kell élni, holott az ország elképesztő mértékben bővelkedik – vagy bővelkedett – vízben. Mihelyt világossá vált, hogy a betegség gyorsabban terjed, mint bárki felfogta volna, és hogy az embereknek fedezékbe kell vonulniuk, vagy el kell menekülniük, a palackos vizes rekeszek kiröppentek az üzletekből, mintha szárnyuk nőtt volna.

A híradóban megjelent az elmaradhatatlan felvétel az egyik üzletben az utolsó pár rekesz vízért egymással élet-halál harcot vívó emberekről. Akárhányszor ilyesmit látott, Piros mindig elcsodálkozott azon, hogy a filmesek miért nem próbáltak segíteni vagy beavatkozni ahelyett, hogy levideózzák a legrosszabb énjét megmutató embertársukat.

Másnap, amikor elment, elpakolta a szárított ételeket a hátizsákjába, ami ettől nem lett sokkal nehezebb, és amíg a kunyhóban volt, ehetett tésztát paradicsomszósszal. Ha belegondolt, a spagetti és az üveges paradicsomszósz hihetetlen fényűzésnek látszott. Még asztalhoz is ülhetett ahelyett, hogy a földön ülve, a tányér fölé görnyedve kelljen ennie.

De előbb kinyitotta az egyik kempingágyat. Kicsit dohszagú volt, de mit számított ez, ha a földtől magasabban alhatott – a földtől, amelynek nedvessége átszivárgott a sátor alsó lapján, be a hálózsák meleg bélésébe, és ettől minden nyirkos lett, akármivel próbált is védekezni ellene.

Becsukta az ajtót, és be is zárta – volt egy zár a kilincs gombján, és egy retesz is valamivel szemmagasság felett, és a behúzott retesz kattanása felért a legszebb muzsikával. Körös-körül érezte a falak megnyugtató nyomását, amellyel idebent tartották őt, és nem hallotta az ide-oda iramodó állatkák keltette neszeket, sem a madarak csicsergését, a szél motozását a lombok között. Idebent csend volt, és biztonság.

De mi lesz, ha jön valaki, mialatt alszol?

Nem, ezt nem kezdi újból, nem fogja körbe-körbe járva teljesen felhúzni magát. Lecsatolja a lábát – és úgy is tett, megnyomta a gombot a bokáján, és egy boldog sóhajjal kihúzta a mesterséges ízületet a vápából.

Letekerte a csonk felett viselt zoknit, megtisztította, megszárította, majd szemügyre vette felhólyagosodott és kivörösödött bőrét. Mindig ott volt a félelem, a csonkolt láb miatti félelem, hogy Csinál Valamit, amiből az lesz, hogy újabb részt kell levágni a lábából.

Ez a fenyegetés ott lógott a feje fölött az amputáció utáni első napokban, és soha nem szabadult meg az indokolatlan szorongástól, hogy a megmaradt rész valami módon elfertőződik, hogy a fertőzés eléri a csontot, elüszkösödik vagy elhal, és akkor előkerül a fűrész, és megint elveszít a lábából egy darabot, aztán megint egyet, amíg végül semmi sem marad belőle.

Persze menni akkor is tudna, ha ez bekövetkezne – nyolcéves volt mindössze, amikor levágták a lábát, és azóta többet élt műlábbal, mint anélkül. Nagyon kevés dolog volt, amit nem tudott megcsinálni, és azokra sem úgy gondolt, mint korlátozásra (még ha sokan, akik együttérzőn néztek rá, így is gondolták).

De az ember valójában sohasem tudja túltenni magát ezen a veszteségen, gondolta álmosan, miközben belebújt a hálózsákjába. Mindig érezni fogja annak a hiányát, amit elveszített. Ahogy mindennap, amikor egyedül megy az erdőben, és odafordul, hogy mondjon valamit a bátyjának, vagy az apjának, vagy az anyjának, és látja, hogy nincsenek ott, még ha úgy érezte is, hogy ott vannak, hogy ott kellene lenniük.

Második fejezet
Minden tegnapunk

Előtte

El kellett jutniuk nagymama házába. Megszületett a döntés, és Piros készen is állt az indulásra, de a többiek láthatóan még nem, és bizonyosan ő volt az egyetlen, aki sürgősnek érezte a dolgot.

Adam egész reggel ide-oda téblábolt, megpróbált a hátizsákjába gyömöszölni mindent, amit sajnált volna otthon hagyni, és a szüleik sem igyekeztek túlságosan siettetni őt.

Piros bátyja mindvégig otthon volt, mert az egyetemen a járvány kitörésekor már nem indították el a félévet, hanem óvintézkedésként kihirdették, hogy a diákok maradjanak otthon, amíg elmúlik a veszély. Feltételezték ugyanis (Piros véleménye szerint helyesen), hogy egy kollégium tökéletes Petri-csésze lenne egy járványos betegség számára – gondolva arra a sok nem igazán tisztaságmániás diákra, akik összezsúfolódnak a közös helyiségekben, mint nyulak a nyúltelepen.

A veszély azonban sohasem múlt el. A karantén, az óvintézkedések és a kétségbeesett orvosok minden erőfeszítése ellenére, hogy felfedezzenek és tömegesen gyárthassanak egy vakcinát, amivel megálljt parancsolhatnak az egész országon végigsöprő rettenetnek, a helyzet csak egyre rosszabb lett.

Piros szülei is csak sóhajtoztak, hogy mennyi mindent kell itt hagyniuk – a fényképeket és a könyveket, anyja menyasszonyi ruháját és a bronzzal bevont bébicipőket, és mindazt, amiről Piros váltig mondogatta nekik, hogy nem számítanak, egyedül az életük számít, de senki nem hallgatott rá. Így van ez, amikor te vagy a családban a legkisebb gyerek, még akkor is, ha közben húszéves lettél.

Piros anyja akkor már beteg volt, előző éjjel kezdett köhögni. Eleinte a köhögés egészen ártalmatlannak tűnt, csak mintha valami benn ragadt volna a torkában, aminek ki kell jönnie onnan. Anyja több csésze teát megivott mézzel, és közben ezer aggodalmas pillantást váltott Piros apjával, mert mindketten tudták, mit jelent ez, csak nem akarták hangosan kimondani.

A szülők, mindegy, mennyi idősek, vagy hogy mennyi idősek a gyerekeik, mindig megpróbálják palástolni, úgy tenni, mintha nem lenne semmi baj. De Piros nem volt buta, tudta, mit jelent ez a köhögés, tudta, azt jelenti, hogy mindannyian védtelenné váltak, és csak idő kérdése, hogy kiderüljön, elkapták-e mindannyian. Nem mindenki kapta el. Egyesek mintha természettől fogva immunisak lettek volna rá.

Túlzás volt szerencsésnek nevezni őket, mert ez rendszerint azt jelentette, hogy a családjukban egyedül ők maradtak életben, és az, akinek egyetlen túlélőként gyászolnia kellett a szeretteit, nem érezhette magát szerencsésnek.

Piros azt találta különösnek, hogy a betegséggel szembeni védettség nem látszott örökletesnek. Például, ha anyja túlélné, abból még nem következne, hogy a gyerekei is túlélnék, pedig az ember azt gondolná, hogy azt a speciális anyagot, ami benne megvolt, átörökíti a következő nemzedékre. Vagy ha egy családban volt három gyerek, akik feltehetőleg hasonló mennyiségeket kaptak a szüleik DNS-éből, miért csak az egyik maradt életben, és a másik kettő nem?

Majdnem olyan ez, töprengett Piros, mintha a vírus válogatna és szemelgetne, mint egy érző lény, mint aki tudja, hogy a hosszú távú túléléséhez jobb, ha nem öli meg minden hordozóját az első hullámban.

Aztán elvetette ezeket az őrültségnek tűnő gondolatokat. Túl sok volt az apokaliptikus sci-fi regény és a késő éjszakai horrorfilm.

Túlontúl sok éjszakát töltött a takarója alatt olvasva, mert képtelen volt abbahagyni, holott már rég aludnia kellett volna. Rettegett a betegségektől, a háborúktól, a közelgő világvégétől, mert a könyvek és filmek mind arról szóltak, hogyan fognak ezek lejátszódni, és tudta, hogy előbb-utóbb valamelyiknek igaza lesz.

Anyja, aki soha semmit nem olvasott, amit 1900-nál később adtak ki, és kétségkívül nem sokra tartotta a horrorfilmeket, a zsánerregényről azt mondta, hogy elrohasztja az agyát. Piros mindenesetre nyugtázhatta, hogy az érző vírusokról szóló vad elmélete a bizonyíték arra, hogy a zsánerregény tízszeresére növelte a természettől meglévő képzelőerejét.

Mama irodalomtanár volt, Shakespeare-órákat tartott a város másik végében lévő kis egyetemen (a „kis” itt „patinás és nevetségesen drága” iskolát jelentett, ahová főleg gazdag családok fehér gyerekei jártak). Anyja elmesélte, hogy néha sanda pillantásokat kap azoktól a fehér kölyköktől, akik nem számítottak arra, hogy egy fekete nő fogja tartani a Shakespeare-óráikat.

– Az egyik fiú az egész csoport előtt megkérdezte tőlem, hogy azért szeretem-e Shakespeare-t, mert a versei ritmusa olyan, mint a rap – mesélte mama egy olyan sóhaj kíséretében, amiből Piros megértette, hogy belül, inkább lelkileg, mint testileg, elfáradt.

– És mit feleltél? – kérdezte. A fiú kérdése nem lepte meg, noha érezte, hogy meg kéne lepődnie rajta. Az emberek nem sűrűn okoztak neki meglepetést, mivel mindig a legrosszabbat várta tőlük. Leginkább csak kíváncsi volt anyja válaszára.

– Megkérdeztem tőle, hogy minden fehér ember szereti-e a countryzenét és a NASCAR-autóversenyeket – felelte mama. – Nem kellett volna, mert zavarba jött, és csak feszengett a helyén. De kicsit kijöttem a sodromból. Ott álltam a csoport előtt a négy diplomámmal, és ez a diák azt akarja tudni, hogy beleillek-e abba a típusba, amibe ő már elhelyezett. De az óra után bocsánatot kért, úgyhogy végül minden rendben volt.

Mama sem kezdhette meg az őszi félévet, ugyanazért, amiért Adam sem, és többé nem találkozott azzal a fiúval. Pirost mindig foglalkoztatta a gondolat, hogy vajon az a fiú tanult-e valamit azon a napon – azt tanulta-e, hogy a külsejük alapján feltételezzen valamit azokról az emberekről, akiket nem ismer, vagy talán rájött, hogy nem okos dolog megsérteni valakit, aki osztályzatot ad a dolgozataira.

* * *

Augusztus végén és szeptember elején végig azt figyelték rémülten, hogyan tizedelődik meg a lakosság kisvárosról kisvárosra, nagyvárosról nagyvárosra a járvány, e rejtélyes rém következtében, amely minden figyelmeztetés nélkül egyszerre több helyen volt képes támadni. Minden városban mindössze maroknyi ember maradt életben, akik aztán elveszetten bolyongtak egészen addig, amíg össze nem szedték és karanténtáborokba nem vitték őket.

Piros és a családja tudták, hogy ez zajlik, mert a híradók beszámoltak róla – legalábbis amíg a híradók meg nem szűntek, és minden csatornán már csak azokat a színes csíkokat lehetett látni a folyamatos sistergő hang kíséretében.

– Ez régen azt jelentette, hogy aznapra véget ért az adás, legalábbis bizonyos csatornákon. Más csatornákon a nemzeti himnusz után csak statikus zaj hallatszott – magyarázta apa Pirosnak, amikor először látták ilyennek a képernyőt. – Ez még azelőtt volt, hogy minden csatorna folyamatosan működött.

– Úgy érted, amikor még dinoszauruszok kóboroltak a Földön? – vigyorgott önelégülten Piros.

– Nem olyan régen, mint a dinoszauruszok, talán az ősemberek korában – felelte apa, és meghúzta Piros egyik göndör hajtincsét. – És akkor várni kellett, amíg reggel újra kezdődött az adás.

– Nem hiszem, hogy holnap újra fog kezdődni – jegyezte meg Piros, és a távirányítót a tévé felé tartva váltogatta a csatornákat, amelyek mind ugyanazt a képet mutatták.

Apa sóhajtott, és kikapcsolta a készüléket. Adam hátravetette a fejét, és dühösen nézett a plafonra.

– Fogadni mernék, hogy hamarosan elmegy az áram is – morogta.

– Van generátorunk – mondta erre apa.

– Mit ér a generátor, ha nincs tévé, nincs rádió és nincs internet?

– Ó, nem is tudom – felelte Piros. – Talán a hűtőszekrény? Hacsak nem szeretsz baktériummal fertőzött húst enni.

Ez a megjegyzése újabb dühös pillantást váltott ki Adamből, aki ezek után ki is ment a szobából, mint általában, amikor nem tudta, mivel vágjon vissza a húgának.

Piros egy évvel volt fiatalabb a bátyjánál, aki épp betöltötte a huszonegyet, és úgy gondolta, hogy már mindenről mindent tud, ami Piros szerint éppen hogy azt bizonyította: mindenből kevesebbet értett, mint valaha. Valószínűleg a hormonoktól ilyen idétlen, gondolta, és nagyon remélte, hogy ki fogja nőni.

Adam kezdettől fogva azt állította, hogy nincs semmi ok az aggodalomra, hogy a kormány mindenkiről gondoskodni fog, és a helyzet nem olyan rossz, mint amilyennek látszik. Olyan volt, mintha nem akarná felfogni, hogy a betegség terjed, és azt gondolná, hogy néhány karantén mintegy varázsütésre leállítja a járványt.

Csakhogy a karanténokkal az volt a helyzet, hogy nem lehetett mindenkit befogni a hálóba, még akkor sem, ha megjelöltek és nyomon követtek minden embert, aki kapcsolatba került Tífuszos Maryvel. Ráadásul most nem volt egy Tífuszos Marynek elnevezett szakácsnő, aki tünetmentesen valamikor egy csomó embert megfertőzött, ehelyett egyszerre több helyen jelentek meg a betegség gócai, és ezekből olyan gyorsan terjedt el a járvány, hogy lehetetlen volt nyomon követni a hordozóit.

És „a kormány” – nos, Pirosnak nulla bizalma volt abban, hogy a kormány képes lenne bármit is csinálni. Nem mintha csupa rossz ember ülne benne, vagy valami óriási összeesküvésről vagy hasonlóról lenne szó.

A meggyőződése abból fakadt, hogy tudott olvasni és gondolkodni, és tudta, hogy azok a kormányszervek, amelyek a világjárványokkal foglalkoztak, alulfinanszírozottak, és felkészületlenek a probléma kezelésére. Azt is tudta, hogy a kormányzás kerekei rendkívül finomra őrölnek, de pokolian lassan forognak. Mire a finanszírozást jóváhagyják, már késő lesz. És így is lett.

Piros tehát a maga részéről felkészült. Órákkal, napokkal, hetekkel korábban készen állt, mielőtt a családja egyáltalán foglalkozni kezdett a gondolattal, hogy elhagyják az otthonukat. Készen állt azóta, amióta emberek estek össze holtan, amióta az első riportokat látta karanténba zárt városokról, és esténként a járványügyi hatóságok illetékesei komoly arccal tettek komoly kijelentéseket a hírekben.

Az ő fejében az evakuálás lehetősége bizonyosság volt – akár kormányzati beavatkozás által, akár szükségszerűen. Előbb vagy utóbb el kell menniük, ebben biztos volt.

Az otthonuk valamelyest elszigeteltnek számított – egy kisváros határán túl, egy állami tulajdonban lévő erdőség szélén, háborítatlan csendben állt, mérföldekre az autóút zajától. Nem voltak közeli szomszédaik, ami nem jött jól, ha az utolsó pillanatban kellett volna még egy kanál cukor, de határozottan előnynek számított, ha a közelség egyet jelentett a fertőzéssel.

Amíg az elszigeteltség megmenthette őket az országon tornádóként végigszáguldó betegség első pusztításától, Piros arra számított, hogy bármelyik nap megjelenhet a házuk előtt egy túlélőkkel tele katonai teherautó, hogy elszállítsa a családot egy táborba, pontosan úgy, ahogy azokban a világvégéről szóló filmekben szokott történni. Mindig mindenki egy kormány által fenntartott táborban végezte, ahol a rongyos menekültek felfegyverzett, gázálarcos katonák gyűrűjében álltak.

Ezeknek a filmeknek és az általa annyira szeretett könyveknek az emlékét afféle használati utasításként kezelte. Mindig is szeretett kempingezni, noha anyja hajlamos volt rá, hogy nagy faksznit csináljon a kirándulásaikból. Mintha azt gondolta volna, hogy Piros nem ismeri eléggé a saját testét ahhoz, hogy amikor szükségét érzi, megálljon, ezért kifejezetten örült, amikor mama úgy ítélte meg, hogy a két gyerek már elég nagy ahhoz, hogy nélküle vagy az apjuk nélkül induljanak hátizsákos túrákra. Adam legalább abból az egy szempontból rendben lévő testvér volt, hogy nem kérdezte meg napjában milliószor Pirostól, nem fáj-e a lába, vagy nem akar-e kicsit leülni.

Mihelyt Piros megértette, hogy küszöbön áll a Világvége, pakolni kezdett. Addig szortírozta és selejtezte a hátizsákjába került dolgokat, amíg csak a legszükségesebbek maradtak benne – ruhák (légáteresztő anyagok, amelyeket kicsire össze lehetett csavarni), sokáig eltartható élelmiszerek, víztisztítóval ellátott vizespalack, néhány hővisszatartó takaró, az a fajta, amit önkéntesek szoktak a verseny végén a maratoni futók vállára teríteni (könnyűek, összehajtva elfértek volna egy kártyadobozban, és szükség esetén plusz szigetelőként is lehetett használni őket), szappan (mert nem akart állandóan és egész nap bűzleni, és ha csak négy alsóneműt pakolhat el, akkor néha ki kell mosni őket), babahintőpor és testápoló (mert ha az embernek műlába van, a sok gyaloglástól a csonk megizzad és kidörzsölődik, erre kell a hintőpor és a krém, és hétszentség, hogy ezek nélkül nem tudja átvészelni az apokalipszist), na meg antibakteriális gél, elsősegélykészlet és egyéb létfontosságúnak ítélt cuccok.

Elképesztő, hogy mennyi szarságra van szüksége az embernek a túléléshez, morfondírozott Piros, miközben elpakolta ezeket a holmikat. És ez csak a túlélési felszerelés volt – nem visz magával fotóalbumokat vagy könyveket (oké, mindössze két könyvet – az apokalipszis sokkal kellemesebb lesz, ha vele van Robin McKinley), vagy bármit a random kacatok közül, amiket az emberek magukkal hurcolnak, holott nincs is szükségük rájuk.

Piros szerette a Godzilla-filmeket, és a régi filmekben mindig volt egy olyan jelenet, amelyben Godzilla elpusztított valami prefektúrát, és valaki menekült, közben szó szerint mindenét magával vitte egy kis kézikocsin. Ott voltak a bútorai, az edényei, minden csip-csup holmija, és persze az egész halom tetején egy kosárban csücsült a baba is, mintha utólag jutott volna eszükbe, hogy „Hoppá, már bepakoltuk anya teáskészletét, talán akkor a babát is magunkkal kéne vinnünk. Hiszen van hely.”

Piros tudta, hogy ha ő egy atomfelhőt lehelő behemót elől menekülne, nem araszolna egy bútorokkal megrakott kocsit húzva maga után. Rohanna, mint az őrült, a tomboló szörny elől a lehető legtávolabbi biztos menedékbe, ahogy ezt tette minden normális ember, akit szörnyek üldöztek.

Úgyszintén nem menekülne egyenesen Godzilla útjába, ami megint csak olyasmi volt, ami mindig kiakasztotta, amikor ezeket a filmeket nézte. Soha senkinek nem jutott eszébe, hogy a szörny lábától merőleges irányba fusson el? Szerette volna egyszer látni, amint egy ember elfut oldalra, és megvárja, míg a szörny elhalad.

Addig próbálgatta magára a hátizsákját, amíg biztos nem lett abban, hogy hosszú távon is elbírja anélkül, hogy lehúzná a súlya. Ha valakinek műlába van, a súly legkisebb változása is befolyásolja a hátizsák elhelyezkedését a hátán. Tudta, hogy a csonk, különösen eleinte, kicsit meg fog dagadni, és hozzá akart szokni mind a gyalogláshoz, mind a cipeléshez. Ez nem egy hétvégi hátizsákos kirándulás lesz. Biztos volt benne, hogy ezzel a kirándulással talán örökre elhagyja az otthonát, még ha a családban senki sem értett egyet vele.

Adam kíváncsi volt, hogy hová megy, amikor hosszú utakra indul a házuk mellett kezdődő erdőkön át, de ő elhatározta, hogy a felkészültnél is felkészültebb lesz. Fitt és útra kész akart lenni. Mindenki tudta, hogy amikor baj van, az utakon torlódások keletkeznek, és aki autóval próbált menekülni, kénytelen lesz az autót hátrahagyva gyalogolni. Ő nem fog nyafogni, hogy fáj a lába, és feltörte a cipő a sarkát.

És egyébként sem akart teher lenni a többiek nyakán. Nem akarta, hogy a családja őmiatta lassabban haladjon, vagy hogy miatta ne legyenek biztonságban.

Úgy döntött, magához veszi az egyik séfkést a konyhából, be is csavarta újságpapírba, de apja rajtakapta, amint begyömöszöli a hátizsákjába, és visszarakatta vele.

– Nagy valószínűséggel ugyanerre a célra fog kelleni itthon is – ismerte be, amikor Piros elmagyarázta, miért akarta elvinni. Még a szemét sem forgatta, amikor Piros azt is elmondta, hogy a tolvajok és gyilkosok elleni védekezésre kell, ha majd el kell hagyniuk a házat. Ezért nagyon szerette őt. Apja sohasem éreztette vele, hogy butának tartja, még akkor sem, amikor úgy viselkedett, mintha az lenne. – Azonban még a házban vagyunk, és ezalatt szükségem van rá a hagymaszeleteléshez.

De Piros készen akart állni, hogy bármely pillanatban elindulhasson, és a bármely pillanat azt jelentette, hogy a hátizsákjában lennie kellett egy éles holminak. Pár órát eltöltött azzal, hogy átnézze a tárolóban összegyűlt cuccokat – néha úgy tűnt hogy ezek a cuccok maguktól fialnak különben honnan gyűlne össze ez a rengeteg kacat? –, és talált is egy élvédő tokkal ellátott kis fejszét. Ráadásul ez még tökéletesebb volt, mert egy fejsze mindenfélére jó, nem csak arra, hogy megvédje. Fát lehet aprítani vele tűzrakáshoz, vagy szükség esetén kalapálhat is a fokával.

Amikor minden el volt rendezve úgy, ahogy kigondolta, felvette a hátizsákot, és még a fürdőszobába sem volt hajlandó bemenni nélküle. Akárhova ment, vitte a hátizsákot is. Amikor az ebédlőben leült az asztalhoz, letette a széke mellé a földre (tudomást sem véve arról, hogy Adam a szemét forgatja, a szülei pedig összenéznek – tudta, mit gondolnak, de nem érdekelte).

Mindenre felkészült, nem érhette rajtaütésszerű meglepetés, és Adam nagyon tévedett, ha azt hitte, hogy majd megosztja vele a hátizsákjában lévő kajáját, csak mert ő nem vette a fáradságot, hogy felkészüljön a világvégére.

Piros gyűlölte, tiszta szívéből gyűlölte, ha azt olvasta, vagy filmen azt látta, hogy az, amire a főhősnek a legnagyobb szüksége volt, otthon maradt. Például amikor veszélybe került, és a pisztolyt, amit mindig magánál hordott, épp a rossz pillanatban tette le a pult szélére, és hátat fordított neki.

Ez volt az a pillanat, amikor az egész ház visszhangozni kezdett a sikoltozásától, mert a rosszfiú A HÁTA MÖGÖTT FELVETTE A PISZTOLYT, és naná, hogy a kamera azt mutatta, amint a pisztoly csöve lassan felemelkedik a főszereplő feje mögött, s míg ő izgalmában és bosszúságában a fotel karfáját püfölte az öklével, körülötte kórusban felhangzott a „csss”.

Ezért nem ment sehova a hátizsákja nélkül. Tudta, hogy ha lent hagyja a földszinten, míg fölmegy a hálószobájába, Történik Valami (bomba, tűz, zombitámadás), amitől ki kell ugrania az ágyból, bemenekülni az erdőbe, a hátizsákja meg ott marad a nappaliban, és ő éhen hal az erdőben.

Az emberek furcsálkodva néztek rá, amikor a hátán jókora hátizsákkal és hálózsákkal ment be a patikába vagy a boltba, de a bőrszíne és a lába miatt amúgy is furcsálkodva néztek rá, úgyhogy ebben nem volt semmi új vagy izgalmas.

Ha valaki, akit ismert és kedvelt, rákérdezett, annak azt mondta, hogy egy nagyobb túrára készül, mint amikor valaki a fejébe veszi, hogy végigmegy az egész Appalache-ösvényen. Ilyenkor az illető felkiáltott, hogy nahát, milyen izgalmas, és hogy reméli, élvezetes lesz a kirándulás.

A Köhögés ekkor még nem érte el az ő kisvárosukat, és az első hetekben, amikor minden városban és környékén kitört a pánik, még úgy tűnt, talán elmegy mellettük a vírus. Az élet úgy zajlott tovább, mintha semmi rendkívüli nem történne a világban, annak ellenére, hogy a tőlük körülbelül száz mérföldre délre lévő egyik nagyvárost már keményen sújtotta. A legtöbben teljesen természetesnek gondolhatták, hogy Piros sátras nyaralásra készül.

Mintha nem tudnák mi történik a városon kívül, gondolta Piros. Azt gondolják hogy mostanában bárki is elindul nyaralni?

De minden alkalommal mosolyogva köszönetet mondott az illetőnek, és továbbment a dolgára, abban a biztos tudatban, hogy ha most rögtön futásnak eredne, hogy mentse az életét, nem halna bele a vadonban a viszontagságokba.

Úgy érezte, hogy mindenre gondolt. Egy dologról azonban megfeledkezett, méghozzá a legfontosabb tényezőről, ami minden világvége témájú könyvben, és minden filmben, amiket annyira szeretett, benne volt. Soha nem az Esemény – betegség, aszteroida, atomháború, bármi – volt a probléma. Hanem hogy mit csinálnak utána az emberek. És az emberek mindig a legalacsonyabb szintjükre süllyedtek le, amikor a dolgok rosszra fordultak.