MÖRK LEONÓRA

A PAPAGÁJOS ABLAK

A SZERZŐTŐL
A JAFFA KIADÓ GONDOZÁSÁBAN MEGJELENT:

Az utolérhetetlen Mr. Yorke

Lány igazgyöngyökkel

A porcelánlány

Ködkirálynő

A herceg és a lányka

Törött tulipánok

Asszonyom, édes úrnőm

Szentjánosfű

A Hellinger-Madonna

© Mörk Leonóra, 2017, 2024

© Jaffa Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv Somogyi Péter

Szerkesztő V. Detre Zsuzsa

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-900-3

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Azon nem tudsz változtatni,
hogy a gond és a bánat madarai
a fejed fölött repkedjenek.
De azt meg tudod akadályozni,
hogy fészket rakjanak a hajadban.

Martin Luther

1. FEJEZET

NEM

VAGY TE FA!

Tizenkét éves koromban szöktem meg először.

A szórólapot az iskolában találtam még a tanév végén, kéthetes angoltábort hirdetett bentlakással, teljes ellátással, napi kétszeri nyelvi foglalkozással, és néhány valódi brit gyerekkel. Valószínűleg ez utóbbi ajánlat mozgatta meg a fantáziámat. Akkor már negyedik éve jártam angol tagozatos osztályba, álmomból felébresztve is el tudtam énekelni a Jack and Jill went up the hillt, hibátlanul ragoztam a rendhagyó igéket, és bármikor elfújtam, hogy „Piccadilly Circus is the centre of London”, ám eleven, hús-vér angollal még soha nem találkoztam, pláne nem velem korúval. A szüleim csodálkoztak, mitől tört ki rajtam a táborozhatnék, tudták, hogy utálom az ilyesmit. Ha a barátnőm, akinek az édesapja a SZOT-ban dolgozott és könnyedén szerzett nekünk beutalót, mégis rábeszélt, bánatos leveleket küldögettem haza, és csak azért nem könyörögtem, hogy jöjjenek értem, mert akkoriban ez nem volt szokás. Most mégis táborba akarok menni, pláne valahová a hegyekbe, egy lepukkant turistaházba? Azért elengedtek.

A valaha jobb napokat látott turistaház egy kékmezői tisztáson állt, a Bükk kellős közepén, távol minden lakott településtől. A berendezést néhány dohos szekrény és kinyúlt rugójú emeletes ágy alkotta, ha az alattam fekvő tréfás kedvében a talpával megemelt engem matracostul, a rugók bánatosan felnyikorogtak, és az ágy vészes himbálózásba kezdett. A koszt elkészítésében a Bükkszentlászlóról feljáró asszonyok segédkeztek: reggelire tea, délben valami bográcsban főzhető egytálétel, estére zsíros kenyér. Ha közben megéheztünk, szedret szedtünk az erdőben, meg éretlen almát a homlokzatán megfakult KÉKMEZŐ feliratot viselő, lakatlan erdészház elvadult kertjének gyümölcsfáiról. A táborban megtanultam kívülről a Sárga tengeralattjáró szövegét, enyhén beleszerettem az egyik angol vendég fiúba, aki nem viszonozta a vonzalmamat, és életemben először festettem ki a szemem az ágyszomszédomtól kölcsönkapott világoskék szemhéjpúderrel. Sminkelési kísérletemmel nem arattam átütő sikert, mikor a tanárunk, az egyetemről egy-két évvel korábban kikerült, fiatal srác meglátott, magasba vonta a szemöldökét, és színlelt aggodalommal a hangjában megkérdezte:

– Mi történt a szemeddel, drágaságom? Mitől olyan kék? Behúzott egyet valaki?

Annyi eszem már tizenkét évesen is volt, hogy ne üljek fel az ilyen provokációknak, úgyhogy a gúnyos megjegyzést figyelmen kívül hagytam. Nem hagyhattam azonban figyelmen kívül a higiéniai berendezések szinte teljes hiányát. Harmincvalahány kamaszgyerekre és többrendbeli tanárra egy darab szivattyús kút jutott a kapu előtt, egy fából ácsolt árnyékszék a ház mögött (kényeskedő lányoknak), és valamivel odébb, a fák között frissen ásott latrina a kevésbé válogatós fiúknak. Slussz.

Na most, én kicsi korom óta irtózom a mosdatlanságtól. A másokétól is, de legfőképpen a sajátomtól. Hogy ez mit árul el rólam, azt mélyanalízissel bizonyára ki lehetne elemezni, viszont teljesen fölösleges, a lényeg, hogy más gyerekekkel szemben engem sosem kellett esténként fürdésre ösztökélni. A nagyapáméknál, ahol a vízvezeték csak a konyhaajtóig jutott el, be a házba már nem, télen is képes voltam minden áldott nap vizet melegíteni a sparhelten, és lavórban tetőtől talpig lecsutakolni magam. Emlékszem, egyszer összekaptam valamin az apukámmal, és úgy terveztem bosszút állni rajta, hogy aznap este dafke nem mostam fogat. Lefeküdtem, de nem tudtam elaludni, annyira zavart, hogy nem érzem a számban a fogkrém friss ízét. Végül az éjszaka közepén felkeltem, a sötétben kibotorkáltam a fürdőszobába, kitapogattam a fogkefémet, aztán tiszta fogsorral és tiszta lelkiismerettel álomba merültem.

Ez a tisztaságmánia sok nővel közös vonásom, de bizonyára le is rí rólam, mert amikor az egyik természetgyógyász ismerősöm (amúgy házasember, továbbá a női nem nagy barátja) kolostorlátogatással tarkított tibeti zarándokutat szervezett, és tétován megkérdeztem tőle, nem csatlakozhatnék-e hozzájuk, ő végigmért, és csak annyit mondott:

– De Nórika, ott nincs ám puncimosás!

Ennyiben maradtunk, én pedig azóta sem jártam Tibetben.

Ott, abban a sok évvel ezelőtti táborban azonban senki nem figyelmeztetett előre, hogy nem lesz puncimosás, és én egyre jobban szenvedtem. Ha jól emlékszem, öt napig bírtam. A hatodik nap reggelén megvártam, amíg az egész csapat elindul túrázni Bánkútra, észrevétlenül lemaradtam tőlük, visszalopóztam a szobába, behajigáltam a cuccaimat a hátizsákomba, majd határozott léptekkel nekivágtam az erdőnek. Szerencsére elég sokat jártam a szüleimmel a Bükkbe kirándulni ahhoz, hogy ismerjem a környéket, és tudjam, a közeli kőbányából csillékkel Hejőcsabára, a cementgyárba szállítják a kifejtett mészkövet. Ha tehát követem a csillék magasban futó vezetékének nyomvonalát, előbb-utóbb eljutok Miskolctapolcára, és onnan a 2-es busszal haza. Egy pillanatra fel nem merült bennem, hogy eltévedhetek, vagy bármi bajom eshet, csak masíroztam előre rendületlenül, beszívtam a nyári bükkerdő fanyar illatát, és eltöltött a szabadság mámorító érzése. Szabadság! Először éltem át, hogy választhatok, hogy nem kell eltűrnöm nyomasztó körülményeket, hogy ha akarok, kiléphetek egy elviselhetetlennek érzett helyzetből.

Azon a nyári reggelen, a Tapolca felé vezető erdei úton megtanultam életem egyik leghasznosabb leckéjét. Más talán hamarabb átesik ezen a tapasztalaton, a barátnőm fia már négyévesen felkapaszkodott az óvoda rácsos kapujára, félreráncigálta a reteszt és hazasétált, mert nem értette, mit keres ő ott, amikor az anyja úgyis otthon van a kistestvérével. Más meg talán soha nem ismeri fel azt az igazságot, amit egy ismerősöm így fogalmazott meg:

– Nem vagy te fa, hogy földbe gyökerezve álldogálj! Ha valami nem tetszik, menj odébb!

És én odébb mentem. Idővel a szüleim is hozzászoktak, hogy időről időre elmenekülök onnan, ahol nem érzem jól magam. Tulajdonképpen első alkalommal sem lepődtek meg, amikor isten tudja, hány kilométernyi gyaloglás után egyszer csak ott álltam az ajtóban. Valószínűleg addigra már rájöttek, hogy a személyiségem két meghatározó vonása a makacsság és a dac, és ha valamire nemet mondok, azt komolyan is gondolom. A legkorábbi emlékeim közé tartozik, nem lehettem több háromévesnél, hogy egyedül ülök a játékosszekrényem nyitott ajtaja előtt, és fennhangon, határozottan ismételgetem:

– Nem! Nem! NEM!

A szüleim tehát bizonyára már tudták, kivel van dolguk, ezért összesen annyit kérdeztek, szóltam-e bárkinek, hogy eljöttem. Ezzel újabb fontos tudnivalót sajátítottam el: nem tűnök el nyom nélkül, legalább egy Léptem! szövegű cédulát hagyok az asztalon.

Legközelebb két évvel később, nyolcadikosként szöktem meg újra, szintén egy úttörőtáborból, ezúttal a Csanyikból, ahová ráadásul jutalomból küldtek el. Valahogyan azonban lemaradtam a résztvevők listájáról, így sem étkezés nem jutott nekem, sem szállás. Aznap este sós kenyeret meg vizet vacsoráztam, mint egy tömlöcbe vetett vármegyerab, mert állítólag más nem akadt a konyhán, és egy használaton kívüli szoba kimustrált heverőjén töltöttem az éjszakát. Mikor másnap kiderült, hogy az ügyemben semmiféle előrelépés nem történt, vagyis reggelit sem kapok, végképp megsértődtem. „Te mindent olyan személyesen veszel!” – mutatott rá később az egyik kedves kolléganőm, ezek szerint ez már gyerekként is jellemző volt rám. De hát hogyan vehetném másképp, ha egyszer velem történik? Nyilván a táborban sem személy szerint velem akartak kitolni, mégis velem toltak ki, úgyhogy fogtam a még ki sem csomagolt sportszatyromat, lesétáltam a buszvégállomásra, vettem egy kakaós csigát a sarki boltban, és szépen hazamentem. Mondom, a szüleimnek már a szemük se rebbent, meg sem próbáltak visszaküldeni.

Aztán az évek során sorra hagytam magam mögött méltatlan szituációkat, unalmas előadásokat, időrabló rendezvényeket, végtelenbe nyúló üzleti vacsorákat, elromlott kapcsolatokat, lassan kibírhatatlanná vált munkahelyeket. Ha időben nem léptem magamtól, mindig történt valami, ami kitaszított a tarthatatlan állapotból, ráébresztve, hogy már réges-rég cselekednem kellett volna. Meggyőződésem szerint tehát remekül elmenedzseltem az életemet, pláne amióta rákaptam a regényírásra, ami lehetővé teszi, hogy az életemet két szinten éljem: egyfelől a normál hétköznapokban, másfelől viszont a fejemben, az éppen születőben lévő történet képzeletbeli világában, ami remek menedéket kínál.

Szóval egészen addig azt hittem, minden rendben, amíg egy különösen stresszes időszak kellős közepén, ami történetesen egybeesett a Lagzi Lajcsi körül kitört ribillióval, hirtelen rá nem döbbentem, hogy irigylem a rács mögé dugott Galambos Lajost. Irigylem, amiért börtönben ül, ahol, ha letudta a kötelező feladatokat, békén hagyják. Ahol nem csörög folyton a telefon, nem jönnek megállás nélkül az e-mailek, nem érkezik percenként valaki valami roppant sürgős elintéznivalóval, ahol nem szaporodnak úgy a tennivalók, mint a törökök Eger ostrománál, hogy egy legyőzött helyébe mindjárt kettő ugrik. Törvénytisztelő, büntetlen előéletű állampolgárként, saját tapasztalatok híján a börtönéletről mindössze annyit tudtam, hogy az angol sikerszerző, Jeffrey Archer az adócsalásért rárótt büntetés ideje alatt odabentről is ontotta a bestsellereket, és hogy Göncz Árpád meg Kossuth Lajos ott tanult meg angolul. Jó, szegény Oscar Wilde a readingi fegyházban szerzett fertőzésbe halt bele alig negyvenhat évesen, de azóta sokat fejlődtek a fogva tartási viszonyok. Munkával telezsúfolt, hektikus mindennapjaimhoz képest a börtön kimondottan vonzó opciónak tűnt.

Ez volt tehát az első gondolatom, a második pedig az, hogy nem vagyok normális. Nem vagyok normális, ha a stresszkezelés leghatékonyabb eszközének a büntetés-végrehajtás intézményrendszerében való vendégeskedést tartom! Hamisítatlan control freakként mindig büszke voltam rá, hogy kézben tartom az életemet, most mégis átadnám az irányítást valamilyen külső erőnek? Hálát éreztem Lagzi Lajcsi iránt, akinek köszönhetően még időben észrevettem, hogy az életmódom változtatásra szorul. Törni kezdtem a fejem egy olyan megoldáson, amivel átmenetileg kiléphetek az életemből anélkül, hogy mindent borítanék – ez ugyanis nem állt szándékomban –, és időt nyerhetek, hogy átgondoljam, hogyan tovább.

Szívesen követtem volna Goethe példáját, aki 1786-ban, azon a szeptember végi éjszakán, amikor megszökött az épp Karlsbadban ivókúrázó weimari társaságtól, nem pillanatnyi felindulásból, hanem nagyon is megfontoltan cselekedett. Pontosan tudta, hová megy, nyilván hosszú ideje tervezgette már az itáliai utat. Ugyanakkor minden költői lelkülete ellenére polgárfiú volt, megbízható, fegyelmezett ember, aki kötelességtudóan elbíbelődött az ilmenaui bányászok bérjegyzékével, és miniszterként olyan úthálózatot építtetett ki a hercegségben, hogy messze földről csodájára jártak. Mielőtt lelépett volna, nem borította rá Karl August hercegre az asztalt, mert tudta, hogy előbb-utóbb hazatér, és Weimarba tér haza. De azért persze lelépett. Én ezt a kettősséget mindig nagyon rokonszenvesnek találtam benne.

Törtem tehát a fejem, és akkor villant az eszembe az a fotó, amit néhány évvel korábban láttam egy természetgyógyászati és ezoterikus témákkal foglalkozó német magazinban. A képen magas, vékony, torzonborz szakállú fiatalember mosolygott a lencsébe, széles karimájú kalapot viselt, térd alá érő, bő zsákruhát, a vállán átvetett tarisznyát, a kezében pedig kacskaringós fogójú vándorbotot tartott. Mint a fényképhez tartozó cikkből megtudtam, Christian (ha jól emlékszem a nevére) civilben informatikus, de minden évben kivesz két hónap szabadságot, és olyankor középkori minta nyomán készült, echte zarándokszerelésben gyalogol végig Németország számtalan tradicionális útvonalának valamelyikén. Középkori elődeitől annyiban különbözik, hogy az iszákjában magával cipeli a laptopját, és mihelyt hotspothoz ér, azon nyomban feltölti az élményeit internetes zarándokblogjára.

Ebben a cikkben olvastam először arról, hogy Németországot át- meg átszelik a többnyire középkori nyomvonalakat követő, jól karbantartott zarándokutak, az egykori Német-Római Birodalom fő kereskedelmi ütőerének számító Királyok útjától, a Via Regiától Szent Márton és Szent Jakab útjának német szakaszain át a Luther életének fő helyszíneit összekötő Luther-útig. Emlékszem, még át is futott az agyamon, vajon miért gyengébb a PR-juk ezeknek az útvonalaknak, mint a trendi El Caminónak, mikor ugyanúgy lehetőséget kínálnak spirituális elmélyedésre, még ha senki nem is állítja róluk, hogy a Tejút alatt húzódnának? Azaz ugyan hol húzódnának másutt, mikor a Tejút a fényszennyeződésektől mentes német tájakról ugyanolyan jól látható, mint teszem azt, Santiago de Compostelából? Aztán azzal a lendülettel el is felejtettem az egész zarándoktémát királyostul, Szent Mártonostul, Christianostul, mígnem jött Lagzi Lajcsi és a megvilágosodásom, hogy én is valami hasonlóra vágyom.

Azt rögtön tudtam, hogy a Luther-utat választom, és nem csak azért, mert a számomra gyerekkorom óta kedves Közép-Németország tartományain, Szászországon, Szász-Anhalton és Türingián halad át, ahol egyébként az én regényeim is játszódnak. Elsősorban azért esett erre az útvonalra a választásom, mert felidéződött bennem az az októberi délelőtt a 80-as évek elejéről, amikor ott ültem a debreceni bölcsészkar egyetemes történeti tanszékének egyik szemináriumi termében, és hallgattam Orosz tanár úr (a helybelieknek csak Pista bácsi) előadását a reformáció születéséről. Szegénynek nem volt könnyű dolga egy csapat szocializmusban felnőtt, klerikális nevelésben nem részesült hallgatóval, akik csak a vállukat vonogatták, amikor dióhéjban össze kellett volna foglalniuk Luther tanainak lényegét. Odakint meleg őszi fényben úszott a Nagyerdő, a fák lombja vörös-arany-bronz színekben pompázott, az ösvényeken ráérősen sepregették a lehullott leveleket a köztisztasági vállalat narancssárga csíkos alkalmazottai. Az ember figyelme könnyen elterelődött arról, mi történt majd ötszáz évvel korábban egy isten háta mögötti szász városkában, Wittenbergben.

A tanár úr azonban szuggesztív előadó volt, és amikor odaért, hogy sola fide, „egyedül hit által”, hirtelen kezdtem izgalmasabbnak látni Luthert az őszi Nagyerdőnél. Függetlenségre törekvő, belülről vezérelt, minden hatalmat gyanakodva szemlélő személyiségem azonnal rokonszenvesnek találta a gondolatot, hogy az egyén és Isten között nem áll senki. Aztán elhangzottak a híres szavak, „nem tudok és nem is akarok semmit visszavonni, mert sem nem tanácsos, sem nem bátorságos bármit is a lelkiismeret ellen cselekedni”, és ez egy életre megnyert engem Luther és a protestantizmus ügyének. Gyerekkorom óta magától értetődőnek tartottam, hogy a döntéseimben a lelkiismeretemre hallgatok, és ez a revelációként átélt történet megerősített benne, hogy jó úton járok. Érdekes módon néhány évvel később, már Budapesten, ötödéves egyetemistaként a vizsgatanításomon szintén a reformációt kaptam témaként, és amikor idéztem a wormsi birodalmi gyűlésen elhangzott szavakat, a teremre egyszerre olyan mély csend ereszkedett, hogy világosan hallani lehetett a távoli Rákóczi úton végigszáguldó 7-es busz dübörgését. Ahogyan korábban engem, úgy a hatodikos gyerekeket is megérintette Luther igazsága.

Az útvonalterv tehát gyorsan megszületett. Aztán az is hamar világossá vált, hogy a zarándokok hagyományos közlekedési módja, az amúgy Luther által is előnyben részesített gyaloglás szóba sem jöhet, holott a sógornőm már lelkesen előkereste nekem a túrabakancsát. Először is az edzésként bevállalt 12 km-es pilisi gyalogtúrán, amit az öcsém gyerekei némi nyafogással, de egyébként minden nehézség nélkül letudtak, nekem úgy meghúzódtak a térdszalagjaim, hogy utána hetekig kenegethettem a lábam feketenadálytő-krémmel meg lóbalzsammal. Másodszor pedig számolnom kellett azzal, hogy az informatikus Christiannal ellentétben én nem vehetek ki két hónap szabadságot. Persze, követhettem volna helyismerettel rendelkező ismerősöm tanácsát, aki szerint, ha reggel hatkor beülök az autóba, estére Wittenbergben vagyok, és akkor három-négy nap alatt lezavarhatom az egész utat. Ennek a javaslatnak mindössze három eleme nem nyerte el a tetszésemet: a hajnali indulás, a 850 kilométer levezetése egy nap alatt, és a táv gyors és fájdalommentes leküzdése. Én nem erre vágytam. A körülményeket mérlegelve végül időkímélő és rugalmas megoldásként a Drezdáig vonat, onnan bérautó kombinációt választottam, azzal a megkötéssel, hogy ahol lehet, mégis gyalogolni fogok, például fel Wartburg várába. Gyerekkori emlékeimben úgy élt, hogy az szép kis séta.

– Te hajvasalóval mész zarándokolni? – érdeklődött belepillantva a bőröndömbe a lányom. Pont ő, aki azért nem kísérte el a barátját Kubába, mert a kiszemelt alacsony komfortfokozatú szállásokon nem tudták volna garantálni, hogy kétnaponta hajat moshat. – Akkor ez olyan lesz, mint a
glamping!

A kempingezést luxuskörülményekkel kombináló szolgáltatásnak a nevét az én utamhoz is jól illő hashtagnek találtam. Mert igenis magammal vittem a hajvasalómat, elvégre attól, hogy az ember motorizált zarándokként járja Németországot, még szeretné, hogy a frizurája rendben legyen. Hasonlóképpen nagyon gyorsan letettem arról a kezdeti, tétova ötletről, hogy zarándokszállásokon aludjak, koedukált mosdókkal, közös hálótermekkel, horkoló lakótársakkal. Helyette a Tripadvisor segítségével csupa olyan kis panziót néztem ki magamnak, amelyik valamilyen történelmi épületben kapott helyet: középkori kolostorban, átalakított gyárépületben, egykori vízimalomban, manzárdszobás, piactéri polgárházban. Mindig vonzódtam a régi házakhoz, találgattam, kik lakhattak benne, most ez a kíváncsiságom is kielégülhetett. A laptopomat viszont szándékosan otthon hagytam, holott egyébként mindenhová magammal hurcolom, mint a létrás törpe a létráját. Indulás előtt úgy döntöttem, amennyit online akarok lenni, ahhoz elég az okostelefon.

A zarándokéletről csak homályos, alapvetően irodalmi művekre támaszkodó elképzeléseim voltak. Boccaccio novellái és főleg Chaucer Canterbury meséi nyomán az a meggyőződés alakult ki bennem, hogy a középkori vezeklők általában nem annyira túlvilági üdvösséget, mint inkább nagyon is földi örömöket kerestek és találtak menet közben útitársaik aktív közreműködésével. Bennem viszont fel sem merült, hogy ne egyedül keljek útra. Eleve szeretek egyedül lenni, bár leginkább úgy, hogy azért elérhető közelségben tudom az embertársaimat, azt pedig végképp elképzelhetetlennek tartottam, hogy zavartalanul vizsgálgassam a lelkemet, vagy akár csak gondolkozzak, ha közben valaki folyton beszélgetni akar velem. Egyetlen útitársat választottam, egy fekete palástot és doktorsapkát viselő, az egyik kezében jókora lúdtollat, a másikban „Az Új Testamentum, fordította dr. Martin Luther” feliratú Bibliát szorongató kis Playmobil Luther-figurát, akit a férjem azon nyomban elnevezett Luthinak. Vele indultam útnak egy augusztusi reggelen, hogy felülve a drezdai vonatra átmenetileg megszökjek a saját életemből.

TARTALOM

Nem vagy te fa!