Schäffer Erzsébet

A HETEDIK AJTÓ

Schäffer Erzsébet: A hetedik ajtó

Copyright © Schäffer Erzsébet, 2025

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből

részlet sem közölhető

Minden jog fenntartva; a műnek részletei sem közölhetőek,

és semmilyen formában nem sokszorosíthatóak

a jogtulajdonos engedélye nélkül.

Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető felhasználása,

beleértve a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978-963-614-683-2 (papír)

ISBN 978-963-614-684-9 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2025-ben

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

A kiadó az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja.

Szerkesztette: Faludi Laura

Felelős szerkesztő: Marosi László

Korrektor: Rátz Mária

Borítóterv: Tabák Miklós

Borítókép: Fortepan

E-book: Scriptor Kft.

„Én magamat falusi mutatványosnak tartom, aki azt mondja: nézzék, emberek, ezt a kavicsot földobom, fönt a levegőben madárrá változik, és elröpül. Természetesen nem változik madárrá, nem repül el, hanem egyszer csak a néző mégis azt hiszi, mindez meg is történik. A mutatványos a legbizonytalanabb, hogy a kavics tényleg madárrá változik vagy sem.

Néha azt is érzem, hogy ez nem irodalmi tevékenység, amit én folytatok, ez valami lélekműködés, ami szavakat ölt.”

Részlet Marton Mária Mese Lázár Ervinről című interjúkötetéből

Meg kell tanulnunk vágyakozni az után, ami a miénk.

Simone Weil

Igaz barátnémnak, Misley Juditnak

JÁRDÁN SZÜLETETT MESÉK

REPÜLŐGÉPEN

Odafele nem féltem. Megjegyeztem a kapitány nevét, Kiss Csaba. Sima utunk volt, csak Skandinávia fölött, ahol a mélyben már vizek váltakoztak a szárazfölddel, ott jött pár keményebb széllökés. Ilyenkor a pilótafülkében az ismeretlen Kiss Csabára gondoltam, és még följebb, az Égi Kapitányra. És úgy tettem, mint Sári néni. Vele egy borzalmas ködös téli délutánon Szamosújvár központjában leintettünk egy kopott Daciát. A vezetője, nem törődve a tejfehér köddel, mint a megveszekedett, vakon száguldott velünk a kátyús utakon. Sosem féltem úgy, mint akkor. Sári néni a fekete kendőjében ült mellettem szótlanul. Amikor Kolozsváron kiszálltunk, összetörve karoltam belé.

– Sári néni, te nem féltél?

Rám nézett a kendője alól.

– Nem volt időm, fiam. Imádkoztam…

Na, hát így voltam odafelé a repülőn.

Visszajövet, azt hittem, rutinosabb leszek. Valahogy sikerült is. Valójában négy gyerek segített.

A budapesti járatra a 20/A kapunál várakoztunk. Rengetegen. Minden ülőhely foglalt volt, hogy fog ennyi ember beférni egy kis gépbe… Ettem egy almát és bámulgattam. A kordonon túlról ekkor begurult két kisfiúval két reptéri babakocsi. Az egyiket egy álmodozó szemű fiatal férfi tolta, a másikat feltűnően szép, hosszú hajú, törékeny nő. A férfin kockás ing, farmer, zsebei telefonnal, igazolvánnyal kitömve, fél vállán tömött hátizsák. A szemében az álmodozás mellett alig tetten érhető, mosollyal kevert szüntelen csodálkozás ült. Mindehhez lassú mozgás illett volna, de az adott helyzetben erre nem volt semmi esélye. Bár nem kapkodott. Próbáltam megfejteni, kik lehetnek, milyen náció. Mit keresnek Budapesten. Aztán már nem érdekelt, csak néztem őket, hol ide, hol oda kapva a szemem.

A nő szépsége abban a csöndes harmóniában rejlett, ami minden mozdulatából sugárzott. Térdig hasított hosszú fekete szoknya és könnyű fehér, kissé megviselt zakó volt rajta. Egyszerű volt, nem elegáns. A fülében hosszú függőket viselt. Nem sokat mozdult. Először azt hittem, tétova, de nem. Harmincöt évesnek saccoltam őket. Két kislány volt még velük. Egy valaha fehér flanelnyuszit szorongató, szemüveges, rózsaszín térdzoknis ötéves és a legnagyobb, a törékeny nő kiköpött mása, egy nyúlánk, tízéves forma, telefonját bökdöső nagylány.

A babakocsikban két gézengúz – nincs rá más szó – ördögfióka izgett-mozgott, feszengett. Na, nem sokáig. A kisebbiket, most tanult járni, a mamája egy darabig próbálta a kocsiban tartani, de az, mint a csík kicsúszott, és már böcöllérezett is mindenfelé azzal a bizonytalan, mégis biztos mozgással, ami a járni tanuló kisgyerekek sajátja. Az anyja csak akkor ment utána, ha veszélyzónába indult. A másik babakocsiban már nem ült senki. A kétéves forma kis gazember tolta maga előtt vigyorogva. Ha akadályba ütközött, mérges lett és dühös sírásba kezdett. Az apja angyali nyugalommal kimentette, olykor fölvette, az üvegen túl a repülőket mutatta neki. Halkan beszélt hozzá. Az álmodozó csodálkozás ilyenkor is ott ült a szemében.

A szülők egymással alig beszéltek. Akkor is csöndben, valahogy lágyan. Szinte csak jelezték, hogy mit akarnak. Ez az összjáték vagy összeszokottság csak később tűnt fel. A gépen. Ahol a fiúk – mit mondjak – derekas nagy zsivajt csaptak. Volt sírás, nevetés, csiklandó kacagás, és voltak nagy csöndek is. És felváltva hallottam, hol halk női, hol még halkabb férfi hangon: Csicsijjj… cccsicsicsicsisss…

Velük utaztam hazafelé. Hogy miért nem éreztem félelmet? Ki tudna ilyen buta kérdést megválaszolni?

A KOLBÁSZ EGY NAPJA

Minden a piacon kezdődött. De nem aznap, hanem még sokkal előbb. Akkor, amikor a Szőlősgazda egyik szombaton hazatekert ósdi biciklijén a piacról, és letett az asztalra egy pár hosszú kolbászt. Fölé hajoltam, beszívtam a tökéletes füstölt kolbász gyerekkorból őrzött illatát. Hhmm… Szaglásztam, nagyjából azzal az áhítattal, ahogy a szőke, ingerlően huncut Maryska, a szerelmes és örökkön aggódó sörgyári gondnok, Francin felesége a frissen főtt hurkákat szagolgatta, azon a felejthetetlen tavaszi disznóvágáson a virágzó almafák alatt. Emlékeznek? (Aki a Sörgyári capriccio című Jiři Menzel-filmet még nem látta, szerencsés ember – előtte van élete nagy moziélményének. Nézze meg a filmet, s érteni fogja az előbb mondottakat!)

Ott volt hát a kolbász a konyhaasztalon, meg is kóstoltuk – mennyei ízek! –, s megtudtam a származását. Kecelről való, Bandi bácsi saját vágásból, saját fűszerezéssel és füstöléssel, csípős és szelíd változatban készíti és árulja a hasonlóan házias csülkök, szalonnák és más gyönyörűségek társaságában. Bandi bácsi már nem jár ki a piacra, otthon kommandéroz, sóz, fűszerez, de nálunk azóta mindig van keceli kolbász. A csípősből.

Úgy esett, hogy azon a szombaton nem tudtam kimenni a piacra, viszont a kolbásznak már volt helye. Felhívtam hát Mártit – menyi minőségben ő az egyik helyettese Bandi bácsinak. Kérdem, le tudnak-e tenni valahol a városban hat pár kolbászt, hétfőn átveszem. Márti gyors és problémamegoldó.

– Ott lesz a lányunknál, adom a telefonszámát.

Hétfőn ballagok föl a meredek budai utcán, kertek, régi és új bérházak, reggeli napsütés, béke, ám amikor magamra maradok a hat pár termetes kolbásszal – megrettenek. A súlyuktól. Hogy fogom én ezt gyalog a rendeltetési helyekre cipelni?

Valahogy csak elindultam. A szatyorból kikandikált a kolbászok vége. A csöndes budai utcán alig járnak. Kivéve a nyomomat követő idős urat. Szertartásos öltözet, öltöny, nyakkendő, mellény, óralánc. Követ. Megállok, beér. Zavarban van. Mélyen a szemembe néz.

– Az illat… Nem tudok elszakadni…

– Gyanítom, nem a parfümöm vonzza…

– Ó, ne értsen félre – mondja, és a kolbászokra sandít.

Épp egy kis terecske padjánál álltunk.

– Elfogad egy kóstolót? – kérdezem.

– Az utcán, asszonyom? Ismeretlenül…? – mentegetőzik, de a bicskám már leszelt egy darab kolbászt, és több kérdés nem esett.

A lejtős utca végén elváltunk, látom, ahogy zsebkendőjével a száját törölvén, betér a patikába. Az ajtóban megfordul, finoman visszaint.

A szatyrom mázsás súllyal húzza a vállam. A sarkon ismerős gyerekkönyvesbolt. Megmenekültem. Odabent fiatal eladó, vevő nincs. Fura a kérésem, itt hagynám a kolbászokat, délután visszajövök értük. A fiatal lány nagy szemeket mereszt:

– Hová tegyem? – kérdi.

– Valahová, hátra – tanácsolom. – De ebédre vágjon egy darabot belőle! – köszönök el, s ekkor már óvatosan mosolyog.

Egyetlen párat vittem tovább, már könnyedén, amikor az ötös buszon megölel egy ismeretlen lány. Sikeres hegedűvizsgáról jött, úgy emlékszem, a Budafoki Szimfonikusoknál játszik, és nevet, és szép, és nevet tőle az ötös busz, az egész Erzsébet-híd, ahogy végigsuhanunk rajta. Vágtam neki is egy jókora falat kolbászt, azzal integetett, amikor leszálltam.

Mindenesetre, amikor az elegáns Duna-parti szálló halljába értem, ahol barátaim, egy svájci házaspár vártak, még megvolt – kis hiánnyal ugyan – a pár kolbász. A magyar férj boldogan szagolgatta, német felesége fogyókúrára hivatkozva csak egy szálat engedélyezett, azt szépen zsírpapírba csomagolva átnyújtottam.

Visszafelé, a könyvesboltos lány már felszabadultan nevetett:

– Jót uzsonnáztam!

A maradékot feltarisznyáltam, és szétosztottam otthon.

Hát ilyen volt a kolbászok útja. Ismeretlenektől, ismerősökig. Mese is lehetne. De nem mese.

A PERONŐR

Még nincs reggel hat óra. Pontosabban fél hat van. Álldogálok a metróállomáson. Nem igaz, ketten álldogálunk. A peronőr meg én. Ő nem is álldogál, kerülgeti az oszlopokat. Egyet balról, egyet jobbról, hosszú lépésekkel, szép komótosan. Amikor a közelembe ér, megáll. Megnéz. Nem úgy férfimódra, de mégis.

(Meg kellett szoknom, hogy már nemigen néznek meg a férfiak úgy férfimódra. Az elején nem esett jól. Ez a nem esett jól eltartott egy jó ideig. Aztán már fel sem tűnt. Az tűnik fel, ha valaki mégis megnéz. Vannak ilyenek. De ezek a férfiak mind túl vannak azon az életkoron, amikor amolyan női érdeklődéssel visszanéznék.)

Hol is tartottunk? Igen, a peronőrnél, aki megnéz. Azt mondja:

– Megszólíthatom?

– Nyugodtan, van időnk.

– Tudja, meg kell kérdeznem. Mert a szabályzatban benne van, hogy csak akkor szólíthatunk meg valakit, ha az illető közlekedési szabályba ütköző vétséget követ el. Kihágást.

– Én meg semmit nem követtem el. Nem hágtam ki.

– Hát ezért kérdeztem, hogy megszólíthatom-e.

Most én is megnézem a peronőrt, nem úgy női érdeklődéssel, de megnézem. Hatvanas férfi. Megtermett. Szomorúság ül az arcán. Az egyenruhájára vastag mellényt húzott. Lehet, hogy fázik. Nem csodálnám, itt lent, ha szerelvény érkezik, nagy huzatot tol maga előtt. Mondom neki.

– Huzatos itt lent.

– Az. Huzatos. Szerencsére nem mindig. Csak ha bejön a metró. Tolja a levegőt maga előtt. Az csinál huzatot.

Hallgatunk egy minutát. Rám kérdez:

– Hova megy ilyen korán?

– Vonathoz.

– A Délibe?

– Oda.

– Messzire utazik?

– Aszófőre.

– Mikor indul a vonat?

– Hatharminckor.

– Akkor eléri.

– El. És mondja, vannak kihágók?

– Micsodák?

– Hát szabálytalankodók?

– Mindig vannak. Kilépnek a vonalon túlra, ez a legtöbb. Egy hete itt lent egy férfi nekiugrott a másiknak, az meg nem hagyta magát. Egymásnak mentek. De ez ritka.

– Szétválasztotta őket?

– Muszáj volt.

– Nem félt?

– Nyápicok voltak. Meg jött a váltás. A barátom.

– A barátja a váltótársa?

– A legjobb. Gyerekkori. A metróhoz is együtt jöttünk. Nem tegnap.

Az arca most nem szomorú. Hallom, hogy jön az én metróm. Intek, hogy megyek. A zsebébe nyúl. Apró papírkát nyom a kezembe.

– Valaki ideragasztotta a falra, én meg lemásoltam. Vigye el! Jót beszélgettünk!

Ahogy záródik az ajtó, int a kezével. A cédulát a Délinél a mozgólépcsőn olvastam el. Nehéz betűkkel ez állt a kis papíron:

„Egy nap barátok nélkül olyan, mint a bödön egy csepp méz nélkül (Micimackó).”

Eltettem. És most mit mondjak? Érdemes hajnalban a metróra várakozni.

MEGCSÖRREN A TELEFON

Zárlat van. Világjárvány. A szülők otthonról dolgoznak. A gyerekek nem járhatnak iskolába. Nem találkozhatunk. Ezért a harmadikos unokám minden este fölhív. Este hat és hét között megcsörren a telefon.

Beleszól azzal a lassú, meggondolt beszédjével. A hangja játékos. „Szia, nagymama!” És innentől az ember már nem tépelődik – ha netán éppen tépelődött – az élet értelmén vagy a világ sorsán. Csak várakozik. És ebben a várakozásban annyi, de annyi minden van! Hála, öröm, remény, játék, kíváncsiság, féltés. Pedig nem nagy dolog az egész. Beszélgetés egy kisfiúval. Aki a legutóbb ezzel indított:

– Nagymama, sose hittem volna, hogy valamikor ezt mondom, amit most.

Elhallgatott, kivárt, hatásszünet.

– Mi az, amit mondasz?

– Nem fogod elhinni…

Újabb hallgatás, nyilván a végsőkig akar csigázni.

– Bökd már ki!

– Hiányzik az iskola…!

– Na, ne!

Erre tényleg nem gondoltam. Nem gondoltam, hogy ilyen hamar jelentkezik a vágy a többiek után.

– De. Képzeld, hiányzik az egész. Az osztály, a barátaim, a focizás, még az órák is Kati nénivel. És nem fogod elhinni…

Itt fölvitte a hangját, és megint elhallgatott. Spekuláltam, mi hiányozhat még neki… De nem mondta.

– Na, mi? Mi hiányzik még annyira?

– Képzeld, az ebédek… Összefut a nyál a számban.

– Azt mondtad, büdös az ebédlő…

– Azt mondtam, ételszag van. Különben is ezt még elsőben mondtam.

Ez igaz. Elsőben az első nap elsírta magát az ebédlőben, mert mindig a sor végére került. A nagyobbak leelőzték. És már nagyon éhes volt. De Kati néni fogta a tálcáját, előrement vele, és jóllakott. Azóta nemigen tárgyaltunk az iskolai ebédről. De most elterpeszkedett bennem egy sötét gyanú. Lehet valami nyomós oka, hogy ennek a szerencsétlen gyereknek a közétkeztetés hiányzik.

– Te, Bulcsú, adnak neked otthon enni?

– Ajaj! A mama főz. Néha a papa is. Holnap éppen töltött káposztát. Ma akarta, de elnapolta. Még kiflit is sütünk a mamával.

Kiflit? Sütnek? Az én lányommal…?! Jól hallok? Valami itt nem stimmel.

– Mondd még egyszer, mert nem hiszem el! Kiflit süttök? És ehető?

– Nagymama! Isteni! Ropogós, friss, meleg, még a papának is ízlik.

Hát az akkor… hát az akkor tényleg… tényleg kifli…

– Te, Bulcsú, és ez hogy megy?

Bulcsú alapos, szereti részletesen elmondani a dolgokat.

– Először kikészítjük a lisztet. Aztán fel kell futtatni az élesztőt… Tudod, mi az, hogy felfuttatni?

– Rémlik valami…

És elmondja szépen a langyos tejet, az élesztőt, az időt, a gyúrást, a pihentetést, a nyújtást, vágást, föltekerést… Én meg hallgatom, és sok minden jár az eszemben. Bajok és gondok, bizonytalanságok és bizonyosságok… Ám most csak a kifli van, most teszik be a sütőbe, előtte tojássárgájával bekenik a tetejét. Mindent megtudok. És már érzem a sülő kiflik nyálcsordító illatát…

– Itt vagy, nagymama?

Milyen érzékeny füle van a gyerekeknek. Vagy inkább érzékeny szíve.

– Itt vagyok, hallgatlak, és nem győzök csodálkozni. Az elején el sem akartam hinni.

– Tudod, mit? Lefényképezzük a kész kifliket a telefonnal, és elküldjük!

– Az jó lesz.

– És majd viszünk kóstolót! Beadjuk a kerítésen.

– Az még jobb lesz…

Kis hallgatás, érzem, hogy valami történt. Elunta.

– Nagymama, most abbahagyom, holnap felhívlak. Te akarsz még valamit mondani…?

– Nem, nem, aludj jól… Még mindig kuckózva alszol?

– Ühüm, azt szeretem, a kuckózást. Szia, nagymama!

Megvárom, míg lerakja. Kattanás. Hogy akarok-e valamit mondani…? Ezt kérdezte. Nem, nem akarok. Hacsak azt nem, hogy várom a holnapot. Az este hat és hét óra közötti időt. Amikor megcsörren a telefon…

KI ÉRTI A FELNŐTTEKET?

– Anya, látod, én ások nyugodtan.

– Meddig ásol?

– A Föld közepéig.

– És miért csak addig?

– Nem akarom kifúrni a másik oldalát. Hátha valakinek a házába ásnék.

– És meddig tart, míg a Föld közepéig elérsz?

– Végtelenig.

– De még mennyi ideig? Lassan mennünk kellene.

Válasz ezúttal nem érkezett, mert a végtelenig ásó ötéves fiatalember akadályba ütközött és koncentrálnia kellett. Gyökeret talált az ásója.

A párbeszéd egy homokozóban zajlott anya és fia között. A hátizsákos fiatal mama a homokozó peremén ült és érdeklődéssel figyelte a végtelenig menő alagút alakulását. Egy ideig. De aztán az órájára nézett, és telefonálni kezdett. És az alagút sorsa lassan megpecsételődött.

A kisfiú elvágta a gyökeret, tovább mélyítette az alagutat, közben eltűnődött.

„Ki érti a felnőtteket? Állandóan küzdenek valamivel. Legfőképpen az Idővel. Az órával van a legtöbb bajuk. Nógatják az embert, különösen, ha valami fontos dologba kezd. Itt ez az alagút. A múltkor az egri vár építését állította le apa. Pont ő. Őt aztán végképp nem értem. Többnyire elfoglalt, de ha akarja, akkor nem. Ő olvasta fel nekünk az Egri csillagokat. Heteken át minden este hallgattuk Bencével meg az örökké vihorászó Borival, de akkor ő se vihorászott. Apa nagyon jól olvas. Ő is élvezte az egészet.

Én jövőre elsős leszek, de már sok mindent tudok. Elég csak figyelni, ami a tesóimmal történik. Ezért könnyű nekem, a harmadiknak. Könnyű vagy nem könnyű, így alakult.

Szóval nem értem apát. Már kész volt a Bobek bástya, megalapoztam a lőportornyot, az alagút járatait is kimértem, ahol az áruló Hegedüs hadnagy bevezette a törököket… szóval majdnem kész volt a vár, amikor apa nem bírta tovább cérnával, fogta a telefonját – egyébként végig beszélt rajta –, mutatta az időt, ideges volt, azt mondta, kész, indulni kell, majd folytatod a várat holnap! Pedig tudta jól, hogy a várat másnap már nem lehet folytatni. Az csodaszámba menne. Jönnek a macskák meg mindenféle vandálok, és szétbombázzák csak úgy, kedvtelésből. De menni kellett, nem volt mese.

És most ugyanez van anyával. Félig kész az alagút. Jó, elég sokáig várt rám, de mindig jön az ismerős lemez: szedelőzködj, indulni kell, elég volt mára, holnap megint jövünk. És anya hozzáteszi, még vásárolni kell, postára menni, és vacsora sincs, és a nagyok már otthon lesznek.

Megértem anyát és megértem apát is, csak azt nem értem, hogy nekik mit ér így az életük, ha mindig sietnek és közben mást se csinálnak, csak amit muszáj. És közben egyfolytában csak telefonálnak, telefonálnak, telefonálnak… Ha látnák magukat! De nem látják.”

Hé, anya, apa, vigyázzatok! Mindjárt felnőnek. Egy perc, észre se veszitek. És üres a homokozó.

EGY KOSÁR BIZALOM

Péntek volt, kora délután. Nem szoktam ilyenkor piacra menni. De számot vetettem a család kívánságával – egy kis komplett ebédet ígértem, levessel, másodikkal, talán süteménnyel (de ezt nem mondtam hangosan). És erőimet a feladatra koncentrálva, fölszerszámoztam. Ez annyit tesz, hogy összeszedtem a vászonszatyrokat, a nejlonzacskókat kiváltó szütyőket, egy nagyobb és egy kisebb kosarat, egy palackot a tejnek, egy edényt a savanyú káposztának, egy kisebbet a padlizsánkrémnek – aranyáron adja az erdélyi sajtokat és túrókat nemkülönben aranyáron számoló kisasszony, de hát ez a gyöngénk! Finom! Na meg a lista, a pénztárca, lakáskulcs, kocsikulcs. Minden megvan? Nem, telefont nem viszek, még az kéne, hogy vállamon a teli szatyrokkal, kezemben a kosárral telefonálgassak.

A nagy attrakció még a föld alatti garázs. Imádkozom, hogy odafönt legyen egy hely, ahová beférek. Néha meghallgatnak, néha nem. Ilyenkor nem marad más, mint legurulni a föld alá. Hogy miért ódzkodom eme technikai vívmánytól? Hát a bal oldali ablak! Mármint az öreg autónké. Amit vagy le tudok engedni, vagy nem. Ez teljességgel kiszámíthatatlan. És ha nem csúszik le az ablak, mármint az üveg benne, akkor ott pöföghetsz a sorompó előtt, ajtót nyitsz, amin vagy kiférsz, vagy nem, nevetséges kígyózó mozdulataid ellenére vagy eléred a gombot, vagy nem, bénázol, míg azt a szerencsétlen parkolójegyet meg nem kaparintod. Mögötted a sor… Nem folytatom, elég, hogy utálom a mélygarázst. Igen, igen, gyalog vagy biciklivel a legjobb piacozni, de ez esetemben jórészt már a múlté.

Amúgy ez a péntek két óra körüli idő igen alkalmas a bevásárlásra. A délelőtti tumultusnak már vége, a munka utáni roham még nem kezdődött el. Az árusok jó része, még a vidékiek is itt vannak, amit csak lehet, tőlük veszek. Krumpli is kell, hagyma, ilyenkor már nem veszek sokat, mert pár nap múlva az egész halom megőrül, és eszeveszett tempóban csírázni kezd, a hagyma burka vizenyős lesz, és nyurga zöld szárat hajt a spájzban, ha hagyom. Nem veszek hát sokat, nem is bírnám el.

Na, ezek azok az elhatározások, melyek a piacot járva szépen dugába dőlnek. Jaj, pár szem alma is kéne, szép a saláta, egyet viszek, két szelet hal… A húsosnál gyönyörű a leveshús, csak egy kis darabot veszek. Hopp, leárazták a pulykaszárnyat, milyen szépek – na még azt is… És egyszer csak ott állok feldíszítve, mozdíthatatlan nehéz szatyrokkal, kosarakkal, pedig egy részük nincs is velem, otthagytam a kofáknál megőrzésre.

Végre vége. Koncentrálok a pénztárcámra, mindig lerakom valahol, de megvan, győzelem, viszem le az első rakományt a föld alá. Jövök vissza, összeszedem a többi szatyrot a kofáktól, be a kocsiba, minden kész – indulás.

Az események innen rövidülnek. Otthon kipakolok, ezúttal mindent a helyére teszek, krumplit, hagymát, savanyú káposztát. Keresem a leveshúst… a padlizsánkrémet… a fél liter tejet… a két zománctányért, amit végre megvettem – nincsenek.

A kiskosár! Abban van mind! Ott hagytam…! Fél négy, a pénteki forgalom már dübörög, nincs erőm visszamenni. Mélázni meg időm nincs, süteményt kavarok, közben a megpakolt kosaram ott lebeg a homloklebenyem legszélén. Nem mozdul.

Az éjszaka nyugalmasan telik, a hajnal kevésbé. Arra gondolok, ha megvan, mármint a kosár, az jó, ha nincs meg, akkor sem omlok össze – legyen jó étvágya annak, aki megtalálta. Erre jutottam, és mondjuk úgy, békülékeny szívvel indultam a napnak.

Hétkor már a piacon voltam. A kisasszony és a hentes a hosszú pult mögött rám csodálkoznak és arcuk felderül. A kosár?! Valaki szólt, itt hagyta a pult előtt. Betettük a hűtőbe, tej is volt benne, meg ne romoljon! És mosolyognak kedvesen, olyan vigasztaló melegséggel, mintha az ő kosarukat találta volna meg valaki.

ÁTVERÉS

A csarnok parkolójában egy autóból kis rózsaszínű csomagot ügyeskedik ki egy fiatal nő. A csomagról lassan kiderül, hogy gyerek. Alaposan felöltöztetve, tetőtől talpig rózsaszínbe. Ilyen a kezeslábasa, a kezeslábason a sok-sok műszőrme. Rózsaszín nyuszifülek bólogatnak a sapkán is, a gyerek helyes pofikája alig látszik ki közülük. Amikor anyukája kihalássza ezt a kis rózsaszínű felhőt, és a karjára veszi, egy kedves hölgy rájuk csodálkozik.

– Dórikám, hát nem is tudtam, hogy megvan már a babátok! De édes kislány!