Borítószöveg

„Hogyan történt? Ezt kérdezi ma minden magyar zsidó és nem zsidó, aki ismerni akarja az utolsó esztendők tragédiájának történetét.”

Munkácsi Ernő a katasztrófa után alig két évvel megjelent visszaemlékezése a magyar zsidóság deportálásának nehéz, ellentmondásos nézőpontból megírt krónikája.

Munkácsi a Horthy-korszakban a neológ zsidó közösség főtitkára, jogász, 1944-től pedig a német nyomásra létrehozott, a német és magyar hatóságokkal kooperálni kényszerülő budapesti Központi Zsidó Tanács főtitkára. A Hogyan történt? a holokauszt tragédiájának fontos korai összegzése és értelmezése, Munkácsi személyes számvetése a Zsidó Tanács felelősségével, válasz az ellenük felhozott vádakra, és helyenként elkeseredett kísérlet a szervezet felmentésére.

Ez a Bohus Kata, Csősz László és Laczó Ferenc történészek jegyzeteivel és kísérőtanulmányaival, valamint korábban nem közölt forrásokkal kibővített új kiadás arra tesz kísérletet, hogy hetvenöt év távlatából visszatekintsen a magyar holokauszt tragédiájára. Munkácsi és a zsidó elit tragikus, valódi döntési szabadságot nélkülöző pozíciója fontos példája az olyan radikális helyzeteknek, amelyben választás és felelősség fogalma értelmezhetetlenné válik, noha súlyuk változatlan terhet ró minden résztvevőre.

„A kora délutáni órákban Budapest zsidósága letépte magáról a sárga csillagokat és elözönlötte a körutakat, ahol hatalmas tömegek sétáltak az őszi nap hanyatló fényében. Budapest zsidó népe azt hitte, hogy megnyerte az életet, pedig soha nem volt közelebb a halálhoz. Négy óra felé elhalkultak a rádiók katonanótái, gyanús híreket közvetítettek, és amikorra az est szürkülete ránehezedett a városra, Budapest zsidósága megtudta, hogy a nácik és nyilasok karmai közé esett.”

Jelen kiadás alapjául szolgáló kiadás:

Munkácsi Ernő: Hogyan történt? Adatok és okmányok a magyar zsidóság tragédiájához. Renaissance, Budapest, 1947

Az előszót fordította Balikó Lengyel Péter

Jegyzetekkel ellátta Bohus Kata, Csősz László és Laczó Ferenc

A jegyzetapparátust szakmai szempontból ellenőrizte Bohus Kata

A képanyagot összeállította Jalsovszky Katalin és Csősz László

Magyar kiadás © 2022 Park Kiadó, Budapest

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Előszó © Nina Munk 2018

Hungarian translation © Balikó Lengyel Péter

Munkácsi Ernő feloldhatatlan dilemmái. A holokauszt magyar történetírásának kezdeteiről © 2022 Laczó Ferenc

„Versenyt futunk a végzettel.” Munkácsi Ernő (1896–1950) © 2022 Bohus Kata és Csősz László

Borítóterv © Váradi Zsolt

Borítófotó © Fortepan

ISBN 978-963-355-798-3

Felelős kiadó Tönkő Vera

Felelős szerkesztő Vonnák Diána

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A kiadó jegyzete

Munkácsi Ernő Hogyan történt? Adatok és okmányok a magyar zsidóság tragédiájához című könyve éppen hetvenöt évvel ezelőtt, 1947-ben jelent meg. A magyarországi holokausztot követő években feldolgozási kísérletek sokasága jelent meg, intenzív értelmezési munka, számvetés zajlott. Geyer Arthúr 1958-ra összeállította a Magyarországi fasizmus zsidóüldözésének bibliográfiája 1945 utáni évekre vonatkozó kötetét, amely 250 történeti, szépirodalmi vagy képzőművészeti könyvet sorol fel. Ennek a korai hullámnak véget vetett az ország sztálinizációja, csak évtizedekkel később folytatódott érdemben a történeti, emlékezetpolitikai és morális reflexió. Munkácsi könyve, ahogy rengeteg más kortársáé is, eddigre gyakorlatilag hozzáférhetetlenné vált.

Fontosnak tartjuk, hogy e korai munkák újra elérhetővé váljanak mind a szakmai, mind a tágabb nyilvánosság számára, hogy olvasásuk, illetve kortárs értelmezési kísérleteink nyomán új lendületet és kritikai szempontokat kaphasson a holokauszt tragédiájának értelmezése. A Hogyan történt? kiadásával ezt a folyamatot szeretnénk elősegíteni.

Jelen kiadás tartalmazza az 1947-ben a Renaissance kiadásában megjelent szöveget, melyet a kurrens helyesírási és ortográfiai szabályoknak megfelelően frissítettünk. Mivel Munkácsi rengeteg eseményre és személyre, illetve a korszak történetének fontos jogi mérföldköveire utal, amelyek részben ismeretlenek lehetnek a mai olvasók számára, a törzsszöveget magyarázó jegyzetekkel kísérjük.

A Hogyan történt? 1947-es borítója

Munkácsi Ernő ambivalens szerepe, ahogy a Zsidó Tanács felelősségének kérdése is, súlyos viták tárgyává vált a háborút követő években. Hogy illusztráljuk e viták tartalmát és tétjeit, a Hogyan történt? mellett közöljük Fisch Henrik kápolnásnyéki rabbi vádbeszédét, illetve Munkácsi erre adott válaszát is. Úgy véljük, e párbeszéd közzététele segíthet megvilágítani a korai időszak szempontjait, érveit. Bohus Kata és Csősz László „Versenyt futunk a végzettel” című tanulmánya Munkácsi Ernő életrajzát tartalmazza, Laczó Ferenc Munkácsi Ernő feloldhatatlan dilemmái című kísérőtanulmánya pedig segít értelmezni e korai időszak reflexiós kereteit és bennük Munkácsi ellentmondásos helyzetét. Reméljük, hogy mind a mellékelt forrásszövegek, mind az értelmező apparátus segít abban, hogy tárgyához méltó figyelemmel és összetettségét értve olvashassuk Munkácsi Ernő számvetését.

A Hogyan történt? 2018-ban megjelent angol fordításban Munkácsi Ernő családja támogatásával. Nina Munk páratlan szakmai odaadással dolgozott a kanadai kiadás szerkesztésén, és támogatta a magyar kiadás megjelenését is, amelyet a Park Kiadó a McGill – Queen’s University Press-szel együttműködve jelentet meg. A magyar kiadás értelmező apparátusa és a benne található tanulmányok eltérnek ugyan az angol nyelvűéhez képest, ahogy a forrásszövegek bővítése is a magyar kiadás unikuma. Kiadásunk Nina Munknak a kanadai kiadáshoz írt előszavát is tartalmazza – köszönetünket fejezzük ki a család munkájáért, melyet e páratlanul fontos munka megőrzéséért, gondozásáért tettek.

Nina Munk:
Előszó

Néhány évvel ezelőtt történt, hogy édesapám, Peter Munk az íróasztalfiókjában kotorászva egy viseltes borítójú könyvre bukkant, melyet unokatestvére, Munkácsi Ernő írt magyarul még 1947-ben. Apám egy karosszékbe ereszkedve egy ültő helyében elolvasta a könyvet, aztán így fordult hozzám: „Ez a könyv… Ezt a könyvet muszáj megjelentetni angolul.” A hangjából tudtam, hogy sürgetőnek érzi ezt a feladatot.

A magyar holokauszt legjelentősebb kutatóira a kezdetektől fogva hatott Munkácsi Ernő 1947-es alapműve. Hogy csak egy példát említsünk, a Hogyan történt? nélkülözhetetlen forrásként szolgált Randolph L. Braham enciklopédikus igényű, A népirtás politikája című könyvéhez. Ezzel együtt – mint apám azonnal felismerte – a Hogyan történt? nem pusztán a magyarországi holokauszt történetéhez nyújt fontos adalékokat, hanem egy „kiváltságos” szemtanú és áldozat saját személyes tapasztalásán keresztül, s így rendkívüli érzékletességgel számol be a szörnyűségekről. A háborús időkre visszatekintő emlékiratokat szinte kivétel nélkül torzítani szokta egyfajta elfogultság, amely az időbeli távolságból fakad. A Hogyan történt? azonban közvetlenül a második világháború után íródott, mikor még nagyon is frissek voltak a sebek. Ez a közelség jelentősen felnagyítja a Munkácsi által feljegyzett atrocitásokat: a Budapesten Adolf Eichmann parancsnoksága alatt működő különleges operatív egység (Sondereinsatzkommando Eichmann) egyre képtelenebb követeléseinek sorozatát, a magyar hatóságok bűnrészességét, a zárt ajtók mögött ülésező magyar Zsidó Tanács (Judenrat) fejvesztett tagjai közötti nézeteltéréseket; főként pedig azt a dermesztő sebességet és kegyetlenséget, mellyel magyar zsidók százezreit gyűjtötték be, fosztották meg tulajdonuktól, polgárjogaiktól, és terelték gettókba, hogy végül náci koncentrációs táborokban gyilkolják meg őket.

Munkácsi Ernő apai dédapám unokaöccse volt. A kiterjedt, összetartó Munk család tagjai kényelmes, középosztálybeli életet éltek. A háború előtti években gyakran jöttek össze budapesti törzshelyükön, az Országház kávéházban, az akkor Csáky utcai zsinagógában, illetve szombati vacsorára dédapám, Munk Gábor igényesen berendezett lipótvárosi lakásában. Az 1896-ban született Ernő harmincegy évvel volt idősebb apámnál, aki az egy generációval idősebb unokatestvérére mint komoly, kötelességtudó, ám „meglehetősen szürke egyéniségre” emlékezett vissza. Ismerői szerint Ernőről mindezt valóban el lehetett mondani – de ennél jóval többet is. Igazi budapesti értelmiségi volt, köztiszteletnek örvendő jogász; művelt ember, aki szívén viselte közössége sorsát. Mint Susan Papp megjegyzi életrajzi tanulmányában, a Zsidó Tanács tagjaként Munkácsi Ernő bizonyára szentül hitte, hogy betöltheti a védőbástya szerepét a nácikkal szemben.

Hogy a valóság mennyire máshogy festett, az kiderül a Hogyan történt? egyik oldalán idézett, hátborzongató pesti viccből:

Amikor éjnek idején a zsidó lakás ajtaján durva kopogtatás hangzik, kiszólnak:

– Ki az?

– A Gestapo – hangzik a válasz.

– Hála istennek, hogy nem a Zsidó Tanács! – s megkönnyebbülve sóhajt fel az üldözött.

Munkácsi Ernő

A Hogyan történt? lapjai feltárják előttünk a folyamatot, melynek során a budapesti Központi Zsidó Tanács – az SS által közvetlenül az 1944. márciusi német megszállás után létrehozott közigazgatási szerv – akaratlanul is közreműködött (Munkácsi szavait idézve) „a magyar zsidóság kipusztításában”. Olyan téma ez, mely a mai napig heves érzelmeket és vitákat vált ki. A Magyarországon, Lengyelországban és más, a nácik által megszállt államokban felállított zsidó tanácsok tragikus szerepéről szólva sokan fogalmaznak úgy, hogy azokat „képtelen döntések” vagy – Lawrence L. Langer holokausztkutató szófordulatával – „választás nélküli választások” (choiceless choices) elé állította a sors. A népirtás politikájában Braham hiszékeny, tehetetlen testületként jellemzi a magyar Zsidó Tanácsot, amely szinte teljes mértékben képtelen volt érdemi reakcióra „a körülötte dúló pokoli események közepette”.{1} A táborból megszökött Rudolf Vrba, akinek 1944 áprilisában jegyzőkönyvbe diktált, részletes jelentése elsőként tudósított az auschwitzi borzalmak tényleges nagyságrendjéről, még ennél is tovább ment a Zsidó Tanácsot alkotó elit bírálatában, amikor későbbi visszaemlékezéseiben egyenesen a bűnpártolás vádját szegezte nekik. „Állítom, hogy hallgatásuk révén a jól értesültek szűk csoportja megfosztott másokat attól a lehetőségtől vagy kiváltságtól, hogy halálos fenyegetettségükben saját maguk dönthessenek sorsukról” – írja Vrba.{2}

Munkácsi Ernő Hogyan történt? című munkája jócskán az előtt keletkezett, hogy Braham és Vrba megkérdőjelezte volna a magyarországi zsidó vezetők szerepét, jóllehet a szerzőt és a Zsidó Tanács más tagjait már közvetlenül a háború után élesen támadták a felháborodott holokauszt-túlélők, akiknek sokszor az egész családja és közössége veszett oda a gázkamrákban. Miért nem tett többet a Zsidó Tanács a népe megmentéséért? Hogyan lehet, hogy a Zsidó Tanács tagjai és családjuk javarészt sértetlenül kerültek ki a háborúból, miközben a nácik több mint 400 000 magyar zsidót öltek halomra? Jelen kötet lapjain Laczó Ferenc is felveti, hogy a Hogyan történt? megírásához Munkácsinak személyes érdeke is fűződhetett, amennyiben így a nyilvánosság előtt cáfolhatta, hogy 1944 közepére már milyen sokat tudott a holokauszt valóságáról, így próbálván felmenteni magát a vádak alól, hogy túl keveset tett, és azt is túl későn. Freudiger (Pinchas) Fülöp, aki ugyancsak a Zsidó Tanácsban töltött be tisztséget 1944-ben, szintén a rokonom volt. Évekkel később, mikor az Eichmann-per során a bíróság előtt arról kellett tanúskodnia, hogy mit tett a tömeges deportálások megakadályozása érdekében, a kérdésre kérdéssel válaszolt: Mit tehettünk volna?

Munkácsi Ernőn és Freudiger Fülöpön kívül családom több tagjának is meg kellett küzdenie a háború alatt hozott döntései terhével. 1944 júniusában, amikor a magyar pályaudvarokról egymás után gördültek ki a marhavagonok az addigra már a kapacitása végső határán működő auschwitz-birkenaui haláltábor felé, tizennégy közeli hozzátartozóm – köztük apám, nagyapám és dédapám – sietve elhagyta Budapestet a Kasztner-vonat néven elhíresült különleges szerelvényen. Az utazást a nácikkal folytatott titkos tárgyalások előzték meg, melynek eredményeképp 1687 kiválasztott zsidó biztonságban menekülhetett a semleges Svájcba. Nem akarok finomkodni: a családom a kapcsolatai és a pénze révén szabadult meg a pokolból, míg a kevésbé jómódú, a megfelelő körökbe nem bejáratos zsidók közül százezrek utaztak a halálba. Ez a rossz szájízű tény kimondatlanul is máig tartó szakadásokat okozott különböző zsidó közösségekben. Nem volt ez másként az én családomban sem. Más ágon számos szerényebb körülmények között élő és szerencsétlenebb rokonunk Magyarországon ragadt, ahol a nácik vagy a nyilasok lemészárolták őket.

Munkácsi Ernő a szüleivel és a húgával, Noémivel Abbáziában, 1915

Munkácsi Ernő beszédet mond Munk Péter bar micváján, 1940

Hogyan lehetett vagy lehetett volna helyesen cselekedni a világégésben? A Hogyan történt? új megvilágításba helyezi számunkra azt a szánalmas, képtelen kötéltáncos mutatványt, melyet a szerzőnek és a Zsidó Tanácsban dolgozó társainak kellett előadniuk. Nem hősök voltak ők, hanem kötelességtudó, „meglehetősen szürke” tagjai a társadalomnak, akik, ha hallgatólagosan vagy puszta kényelmességből is, de megbíztak abban a megszilárdult rendben, amely lehetővé tette számukra a boldogulást Magyarországon. Jóllehet az egyre szigorúbb zsidótörvények már megfosztották őket vagyonuktól, állásuktól és polgárjogaiktól, a budapesti zsidó elit tagjai még mindig úgy okoskodtak, hogy ha meghúzzák magukat, viszonylagos épségben átvészelhetik a háborút. Makacsul a helyükön gubbasztottak még akkor is, mikor a nácik 1944-ben bevonultak, és megkezdődött a zsidóság gettókba zsúfolása, majd deportálása. Talán azért maradt mindegyikük tétlen, mert – Munkácsi megállapítása szerint – „abban a meg nem alapozott optimizmusban ringatta magát, hogy mi leszünk a kivétel, a talpalatnyi sziget az európai zsidóság pusztulásának tengerében”{3}; talán azért, mert úgy érezték, nincs más választásuk. Hogy ismét Laczó Ferencet idézzem: „morális szempontból egyik választható alternatíva se lett volna egyértelműen helyesebb, és egyik se vezetett volna vállalható eredményekhez. A Tanács egyes döntéseit ettől még természetesen lehet eredményesebbnek vagy károsabbnak, szerencsésebbnek vagy szerencsétlenebbnek tartanunk, de eközben talán bölcsebb azt is belátnunk, hogy tagjainak nem állt módjukban morálisan vállalható döntéseket hozni.”{4}

Apám sosem bocsátotta meg magának, hogy 1944-ben édesanyját hátrahagyva menekült el az országból. „Tennem kellett volna valamit, hogy megmentsem őt is” – mondogatta. De hát mit tehetett volna? Nagyanyámat még a megszállás elején tartóztatták le a nácik azzal a koholt váddal, hogy veszélyt jelent a Birodalomra. Az akkor tizenhat éves apám kísérte be a Gestapo Rökk Szilárd utcai őrsére, a barna bőröndjét cipelve. A hitközség elöljárói azzal biztatták, hogy nagyanyámat hamarosan kiengedik majd. Apám csak később tudta meg, hogy először Auschwitzba deportálták, majd gyári munkaszolgálatra osztották be a németországi Zschopauban. Ezt a sorscsapást ugyan még túlélte nagyanyám, de később önkezével vetett véget életének. Nem meglepő hát, hogy apám mélyen átérezte idősebb unokatestére, Munkácsi Ernő feloldhatatlan dilemmáját.

A munkafolyamat, melynek végső gyümölcse ez az új angol, majd a jelen magyar kiadás, évekig tartott. Ez idő alatt megértettem, apám miért ragaszkodott olyan hajthatatlanul ahhoz, hogy Munkácsi Ernő könyve angol fordításban egy szélesebb közönség számára is elérhetővé váljék. Olyan műről van szó, amely érzékletesen láttatja a „képtelen döntések” gyötrelmével és erkölcsi súlyával küszködő embert. Általános értelemben nyilván történészi igényű munka, ugyanakkor égetően aktuálisnak tűnik napjainkban, amikor a világ zsidóságának az antiszemitizmus aggasztó fellángolásával kell szembenéznie, azt látva, hogy a bigott előítéletek és a gyűlölet ismét beférkőzött a mindennapi közbeszédbe. A holokauszt emlékezete kezd elhalványulni. Egy, a Conference on Jewish Material Claims Against Germany (a Németországgal szemben támasztott zsidó jóvátételi tárgyalásokat bonyolító szervezet) megbízásából nemrégiben elvégzett kutatás eredményei szerint Amerikában a millenniál generáció, vagyis az 1980-as és 1990-es években születettek kétharmada, illetve a felnőttek 41 százaléka nem tudja, mi volt Auschwitz. Talán senki sem buzdított olyan fennkölt szavakkal a múlt borzalmai emlékezetének megőrzésére, mint a magyar származású Auschwitz-túlélő, Elie Wiesel Éjszaka címen megjelent emlékiratai angol kiadásához fűzött előszavában: „A bizonyságtétel mellett voksoló túlélő számára napnál világosabb, hogy a halottak és egyszersmind az élők nevében is kötelessége tanúskodni. A felejtés nemcsak veszélyes, hanem sértő is lenne; a halottakat elfelejteni olyan, mintha másodszor is halálra ítélnénk őket.”{5}

Balikó Lengyel Péter fordítása

Bohus Kata és Csősz László:
„Versenyt futunk a végzettel”{6}

Munkácsi Ernő (1896–1950)

Munkácsi Ernő életpályájának sorsdöntő állomásai egybeestek a magyar zsidóság modern kori történetének kulcsfontosságú eseményeivel. Épp 1896-ban, a millennium évében, a magyar nacionalista és birodalmi öntudat történetének „tetőpontjakor” született. Ez a pillanat egyben az emancipációs folyamat és a magyar–zsidó együttélés szimbolikus tetőpontját is jelentette. 1918-ban az utolsó zsidó diákok közé tartozott, akik még egyenlő feltételekkel és egyenrangú polgárokként végezhettek egyetemet. A numerus clausus és a folytatódó fehérterror esztendejében, 1920-ban lépett a Horthy-rendszer idején gyökeresen megváltozó politikai légkörhöz alkalmazkodni igyekvő pesti neológ izraelita hitközség szolgálatába. Még drámaibb történelmi pillanatban, 1942-ben ért hivatali pályája csúcsára.

Munkácsi a második világháború és a holokauszt éveiben a budapesti neológ hitközség legfelső vezetéséhez tartozott. Az 1944-es tevékenységével és döntéseivel kapcsolatos súlyos vádak alapvetően meghatározták élete utolsó éveit. Végül 1950-ben asszisztálnia kellett a sztálinista diktatúra nyomására egységesített hitközségi szervezet (Magyar Izraeliták Országos Képviselete) létrehozásához. A magyar zsidó kultúrát és közéletet sokrétűen gazdagító tevékenysége, imponáló szaktudása és eredményei ellenére szerepének megítélése a mai napig ellentmondásos.

Az emancipációs törvény 70. évfordulójára rendezett kiállítás a Magyar Zsidó Múzeumban, 1938

Tanulóévek

A román többségű Szolnok-Doboka vármegyei Páncélcsehben (Panticeu) látta meg a napvilágot. Anyai ükapja, Jacobi Mózes a helyi közösség alapítói közé tartozott az 1820-as években. A család a vagyonát földbérletekből szerezte, a század végére birtokaik közel 800 holdat tettek ki. Nagyapja, Jacobi Jakab építtette a kicsiny közösség zsinagógáját és azt a tekintélyes kúriát a falu főterén, ahol Munkácsi Ernő megszületett. A családi legendárium szerint a nagyapa őt szemelte ki a családi gazdaság átvételére, de Ernő élete hamar más irányt vett. Nagyapja 1903-ban bekövetkezett halála után a család Budapestre költözött, a gyermekeket pedig később a felsőfokú tanulmányok felé terelték.

A földhöz való kötődés, az erdélyi és falusi származás tudata fontos eleme maradt Munkácsi Ernő identitásának: később is elfogódottan írt erdélyi szülőhazájáról.{7} A területi visszacsatolások idején ő is osztozott a patrióta magyar zsidók kollektív eufóriájában. „1940 őszén katonai szolgálatot teljesítettem.{8} Egyik estefelé századparancsnokunk nagy vidáman közeledett hozzám: »Biztosan tudom, hogy visszakapjuk Erdély nagy részét, Kolozsvártól északra mindent.«” Elpirultam az örömtől. Az első gondolatom az volt, hogy Páncélcseh északra van-e Kolozsvártól? Mert ha igen, akkor szülőfalum újra magyar, újra úgy lehet odamenni, mint egykor, haza… Tudtam, hogy minden közeli és távoli rokonom évtizedek óta a kis temető csendjében pihen – mégis úgy éreztem, hogy várnak oda… Várnak az emlékek.”{9} 1941-ben valóban felkereste születési helyét és nagyszülei sírját. Ez egyben az utolsó látogatásának is bizonyult. Az ekkor mintegy száz főből álló közösség tagjait, köztük a család egykori ismerőseit és alkalmazottjait, 1944-ben a kolozsvári gettóba hurcolták. A deportálást csak néhányan élték túl.{10}

Földbirtokos hátterénél közismertebb életrajzi tény, hogy Munkácsi Ernő apai ágon elismert tudósdinasztia leszármazottja. Nagyapja, a nagyváradi Munk Adolf (Meir Ábrahám) jeles talmudista volt. Apja, Bernát, aki budapesti egyetemistaként 1881-ben magyarosította a nevét Munkácsira, a magyar nyelvészet és őstörténet kutatójaként és az MTA tagjaként szerzett hírnevet, ugyanakkor évtizedeken át a pesti neológ hitközség tanfelügyelői posztját is betöltötte. Ernő az V. kerületi főgimnázium növendékeként szintén eminens tanulónak bizonyult. Figyelemre méltó, hogy már 15 évesen elnyerte egy hitközségi bibliatanulmányi alap fődíját, majd a következő két év vizsgáin ezt a sikert megismételte.{11} A jogi egyetemet kétéves világháborús „kitérőt” követően szintén kitüntetéssel végezte el. A legnagyobb érdeklődéssel Goldziher Ignác vallásbölcseleti és jogtörténeti előadásait látogatta, akit a példaképének tekintett; 1921-ben meleg szavakkal búcsúzott el elhunyt mesterétől.{12}

Munkácsi Bernát a kazanyi tanítóképző votják diákjaival. Kazany, 1885

A hitközség szolgálatában

Az ügyvédi praxis helyett apja óhaját teljesítve Munkácsi Ernő is a zsidó közösség szolgálatába állt; 1920-tól a Pesti Izraelita Hitközség titkára. Szakvizsgái teljesítése után, 1923-tól a hitközség ügyésze, majd 1930-tól főügyésze volt. Szakmai tekintélyét jelzi, hogy tagja lett több fontos grémiumnak, köztük az Ügyvédvizsgáló Bizottságnak.{13} 1925-ben feleségül vette Mairovitz Erzsébet zenetanárt, akitől két gyermeke született: Paula Éva (1928–2012) és Mária (1930–2013).

Elsősorban közjogi és közigazgatási specialistaként szolgálta a közösséget, de bölcsészeti jártasságát is kamatoztatta a kulturális és tudományos életben. Csatlakozott az 1931-ben alakult Országos Magyar Zsidó Múzeum Tudományos és Művészeti Egyesülethez, ahol kevéssel később főtitkárrá választották. 1934 és 1942 között az újonnan létrehozott Zsidó Múzeum igazgatói teendőit is ellátta. 1940-től a múzeum kiadásában megjelenő Libanon című tudományos és művészeti folyóirat felelős szerkesztője és állandó szerzője volt.{14} Hivatali pályájának csúcsára 1942 szeptemberében ért, amikor a hitközség főtitkárává választották.

Publicisztikájában a „zsidó magyar” kettős identitás és kulturális kötődés tükröződik: az elmagyarosodott, hazafias neológ és az erdélyi zsidó gyökereihez is öntudatosan ragaszkodó konzervatív elit szemlélete egyaránt megjelenik írásaiban. Korai szövegei a hitközségek szervezeti, közjogi és közgazdasági problémáival, valamint jogvédelmével foglalkoztak. Külön tanulmányt szentelt például a legfelsőbb bíróságok numerus claususszal kapcsolatos ítélkezési gyakorlatának, amelyben azt bizonyította, hogy a numerus clausus végrehajtási rendelete, amelyben a zsidóságot nemzetiségnek, illetve népfajnak minősítik, alkotmányellenes.{15}

A Pesti Izraelita Hitközség közgyűlése, a szónok mellett jobbra Stern Samu, a hitközség elnöke és Munkácsi Ernő, a hitközség főügyésze, 1937 körül

Pályája kezdetén leginkább az akkor már közel hetven éve megosztott zsidóság szervezeti egységesítése foglalkoztatta. Az 1935-ös neológ országos kongresszusra Munkácsi által előkészített és fogalmazott szervezeti szabályzat az ortodox és status quo hitközségekkel együtt kívánt ismét egységes hitközségi szervezetet létrehozni. A szabályzathoz kapcsolt terjedelmes indoklását – amely a korabeli zsidó közösségi intézményrendszer és jogrend foglalata – Munkácsi 1945-ös igazoltatása idején a „legszemélyesebb” alkotásának nevezte.{16} A szabályzat többek között lehetővé tette volna, hogy az országos szervezet a helyi hitközségekre, illetve az egyénekre adót vessen ki közös célok, például jótékonysági, művelődési, nevelési feladatok megoldására. A tervezet belviszályok miatt végül megbukott, ami Munkácsit kifejezetten fájdalmasan érintette. Későbbi írásaiban többször is visszatért erre a kudarcra.

Munkácsi Ernő művei:
Fejezetek a magyar zsidó vallásfelekezet újabb joggyakorlatából. Pesti Izraelita Hitközség, Budapest, 1926;
Küzdelmes évek… Libanon, Budapest, 1943;
Könyvek és kövek. Libanon, Budapest, 1944

Ebben a korban írott cikkeiben a fentebb említett kétirányú elköteleződés jelenik meg. Közösségi feladatokként – egyfajta konzervatív reformerként – a zsidóság belső erkölcsi megtisztulását, összefogását, szociális gondoskodást, vallási elmélyülést, az ifjúság zsidó öntudatra nevelését, a kultúra ápolását jelölte meg. Miközben 1938-at követően közéleti tevékenységének jelentős részét a jogfosztó törvények elleni küzdelemnek szentelte, az első zsidótörvény elfogadása után meglehetősen sajátos álláspontot fejtett ki: többek között azt igyekezett bizonygatni, hogy a diszkriminatív törvény bevezetése ellenére „a magyar zsidók jogegyenlősége elvben fennmaradt”. Érvelése szerint a foglalkozási kamarákban zsidók számára alkalmazott zárt szám mindössze egy „gyakorlati természetű” kivételt jelentett, és minden egyéb vonatkozásban fennmaradt a törvény előtti egyenlőség, valamint a törvény nem érintette az izraelita felekezet jogállását sem. Ugyanakkor kénytelen volt leszögezni, hogy az új törvény megalkotta a „zsidó faj” kategóriáját, és ezáltal a kétféle meghatározás párhuzamosan volt jelen.{17} Az első zsidótörvény (1938: XV.) ugyan még valóban alapvetően vallási alapon értelmezte a zsidóság fogalmát (definíciót ez a törvény még nem használt), azonban a jogszabály az 1919. augusztus 1-je után kikeresztelkedetteket is zsidónak minősítette.

A mérsékelt magyar nacionalizmus apologetikus érvkészletéből merítve hangsúlyozta, hogy „A magyar nép lelke mindig távol állott az antiszemitizmustól, s ha ez időnként nálunk is fel-felütötte a fejét, az csak külföldi importcikk volt. Viszont lehetnek tehát kilengések, de végeredményben az évezredes, mindig fejlődő vonal nem törhetik meg.”{18} Sőt részben átvéve a keresztény-konzervatív antiszemiták érvelését, a „zsidóellenes korszellemért” is a nyugatos baloldali és liberális zsidó értelmiséget okolta, akik állítólag „belerúgtak az évezredes zsidóságba, és segédkeztek a forradalom tüzének élesztésében”, és „akiknek szellemisége tagadása volt a zsidóság alapvető elemének: a konzervativizmusnak, és éppen ezért eljárásuk a zsidóság részéről megbocsáthatatlan bűn”.{19}

Ekkoriban többek között a ki- és bevándorlással, a zsidóság történelmi szerepével kapcsolatosan jegyzett további cikkeket.{20} Miközben a nyilvános eszmecsere során, mint láthattuk, sajátos engedményeket is tett, hogy újfajta kompromisszumokat próbáljon kialakítani az állami hatóságokkal, statisztikai adatokkal, történelmi dokumentumokkal megerősített vitacikkekben igyekezett cáfolni az antiszemiták vádjait. Főszerepet vállalt az első és második zsidótörvény vitája idején a parlamenthez intézett hitközségi memorandumok szövegezésében és szerkesztésében is, amelyekben történelmi, szociális, etikai és jogi érvekkel tiltakoztak az antiszemita vádak ellen.

A hitközség intézményei, köztük a Pártfogó Iroda Munkácsi vezette jogi osztálya, kulcsszerepet játszottak a jogfosztás elleni egyéni védekezésben is. Segítséget nyújtottak például az idegenrendészeti eljárások során és a zsidó választójog igazolásánál szükséges származási bizonyítványok és igazolások (összeírások, népszámlálási adatok, illetőségi bizonyítványok) beszerzésében is.{21} Munkácsi személyesen is részt vett a rászorulók segélyezésére hivatott szociális szervezetek létrehozásában és működtetésében (OMZSA, OMIKE), és külön sikernek tekintette, hogy legalább ezeken a szervezeteken belül megvalósult a három hitközségi irányzat közös működése.{22}

A második zsidótörvényt kommentáló cikksorozatában (Magyar Zsidók Lapja) ugyanakkor már-már apologetikus céllal idézte politikusok és egyházfők valamelyes reményt keltő megnyilvánulásait, így például azt a miniszterelnöki nyilatkozatot, amely szerint „Magyarországon ilyen törvényjavaslatot nem kísérnek és nem is fognak soha a törvényes formákon túlmenő jelenségek kísérni”. Munkácsi számára a legfájóbb szemlátomást az a gondolatmenet volt, amely az asszimilációt és a magyar nemzethez tartozást a zsidók kikeresztelkedésével kapcsolta össze, vallásos konzervatív alapállásból ugyanis épp az áttéréseket tekintette az egyik fő veszedelemnek a zsidó közösség számára. Sőt visszatérően bizonygatta, hogy az antiszemita üldözés is elsősorban a hitehagyottak miatt következett be, akik „erkölcsi gátlás nélkül akartak és akarnak a társadalomban érvényesülni”.{23} Az áttérést eközben nagy tömegeket érintő jelenségként mutatta be. Ez a pesti neológ középosztályi perspektívát tükrözi, hiszen valójában az áttértek teljes száma (8584 fő) az 1938-as csúcsévben is a trianoni országterületen élő izraelita vallású népesség csupán 1,9%-át tette ki. 1939-et követően ez a szám aztán meredeken csökkent, hiszen az áttérés értelme a még súlyosabban diszkriminatív szabályozás miatt kérdésessé vált.{24} Az öntudatos vitacikkeket borúlátóbb polémiák váltották fel a későbbi, háborús években. „Eljutott-e a magyar zsidóság sorsának mélypontjához, ahonnan az út már csak felfelé vezet? Kiérdemeltük-e már a csodát, amely megpróbáltatásainknak véget vet?” – vetette fel Munkácsi 1941-ben.{25} Ugyanakkor az írások a magyar nemzeti közösségbe, a jogrendbe és a „történeti igazságszolgáltatás” elvébe vetett töretlen bizalmat sugároznak.{26}

Főtitkári munkája legfontosabb eredményei között említhető, hogy sikerült bevezettetnie az országos járulékot, amely lehetővé tette, hogy központi szociális feladatokat finanszírozzanak. Miután az izraelita felekezetet 1942-ben bevett vallássá minősítették vissza, ami jelentős állami támogatások elvesztésével járt,{27} Munkácsi egy új hitközségi adórendszer megteremtésén fáradozott, amelynek bevételeiből létalapjukat vesztett, illetve munkaszolgálatba kényszerített családfők tízezreit támogatták.

Az OMIKE Művészakciójának pártoló tagsági igazolványa Munkácsi Ernő részére,

1941. november

A sokrétű feladatok, a hatalmas munkaterhelés, valamint a mind kedvezőtlenebbé váló közéleti-politikai klíma hatására egyre csak növekvő kihívások aláásták egészségét. „Magánéletem nem volt, naponta 16 órát dolgoztam” – vallotta a háború után.{28} 1942 tavaszán hivatali irodájában infarktuson esett át, melyet követően hosszú ideig kórházban kezelték. Ekkor mindössze 46 éves volt. Az 1944-es év példátlan megpróbáltatásaival már egy súlyosan megrendült egészségű ember volt kénytelen szembenézni.

Munkácsi jelentős zsidó hitközségi szereplőként és konzervatív reformerként tehát 1944 előtt sokat tett ugyan a magyar zsidóságot ért diszkrimináció következményeinek enyhítéséért, közéleti megszólalásaiban érvelt az antiszemiták ellen, ugyanakkor szemlátomást csak mérsékelten volt kritikus, sőt helyenként kifejezetten naivan állt a radikalizálódó magyar állami politikához és a magyar nacionalista narratívához.

Szerepe a Zsidó Tanács idején

A német megszállás másnapján az Eichmann-kommandó tagjai utasították a fővárosi zsidóság vezetőit, hogy – az Európa-szerte kipróbált és bevált sémának megfelelően – az egész magyarországi zsidóságot képviselő és irányító szervként a közösség addigi vezetőiből alakítsanak zsidó tanácsot (Judenrat, Ältestenrat). Ennek fő feladata a megszálló hatóságok és a zsidóság közötti kapcsolattartás, azaz a parancsok gyors továbbítása és feltétel nélküli teljesítése volt. A Magyar Zsidók Központi Tanácsa elsősorban a legnagyobb neológ hitközség, a Pesti Izraelita Hitközség vezetőire épült, de ortodox, cionista és később vidéki tagokkal is kiegészült. Vezérkara a hazafias, integrálódott középosztályt és elitet reprezentálta. Rettenetes paradoxon, hogy a szociálisan és kulturálisan rendkívül heterogén magyar zsidóság „egysége” a népirtást előkészítő megszállók diktátumára született meg.

A követelésekkel szembesülő zsidó vezetők a magyar kormánykörökhöz próbáltak fordulni segítségért, a megszokott telefonvonalak azonban vagy nem válaszoltak (mert tulajdonosaikat elhurcolták), vagy annyi válasz érkezett, hogy „amit a németek kívánnak, teljesíteni kell”.{29} Ennek ellenére bizakodtak a keresztény-konzervatív politikai elit támogatásában, amely radikális antiszemitizmusa ellenére nem kívánt aktív szerepet vállalni a tömeggyilkosságban, ezért ellensúlyt képezhetett a nácibarát, nemzetiszocialista szélsőjobboldallal szemben. A zsidó vezetők így a korábbi évek stratégiájának megfelelően továbbra is a tárgyalásos megoldáshoz ragaszkodtak és kivárásra játszottak.{30} Fő céljuk a magyar és német hatóságok utasításainak szolgálatkész végrehajtása és ezzel párhuzamosan a „pánik elkerülése”, tehát a zsidó tömegek megnyugtatása volt.

Munkácsi Ernő az 1944. márciusi német szövetségesi megszállás pillanatában a Pesti Izraelita Hitközség főtitkári és főügyészi hivatalát töltötte be. Ez a zsidó adminisztráció operatív irányítását jelentette, tehát a hitközség (a Zsidó Tanács időszakában 1800 főnyire szaporodott) hivatalnoki gárdájának volt a főnöke. Stern Samu 1945 nyarán mondott szavaival élve a főtitkár hatásköre egy vállalat vezérigazgatójáéhoz volt hasonlítható.{31} Munkácsi a háború után védőirataiban azt hangsúlyozta, hogy a Zsidó Tanácsnak személyesen nem volt tagja, és mivel a hitközségi adminisztráció számos funkciója megszűnt, és tőle független új ügyosztályok álltak fel, feladatai és jogkörei is egyre zsugorodtak, mígnem végül szinte teljesen megszűntek. Ez valójában fokozatosan és részlegesen valósult meg, így Munkácsi korántsem került „légüres térbe”. A megszállást követő hónapokban ténylegesen párhuzamos (hitközségi és tanácsi) adminisztráció és iktatás működött, a hatáskörök és a feladatok ugyanakkor gyakran összekeveredtek. A pontos felelősségeket ezért is nehéz utólag megállapítani.

Munkácsi Ernő kezdetben a döntéshozók bizalmi köréhez tartozott. Formálisan valóban nem került be a Zsidó Tanácsba, de mint a hitközség „szürke eminenciása”, nélkülözhetetlen tanácsadói és támogatói szerepet játszott, és rendszeresen részt vett a Tanács tagjainak informális megbeszélésein is.{32} Kollégái visszaemlékezése szerint ugyanakkor betegségére való hivatkozással mindinkább kivonta magát a mindennapi ügyek intézéséből, különös tekintettel a fajsúlyosabb döntésekre. A németek által követelt rekvirálásokat például nem írta alá. Ezt a „passzív rezisztenciát” egyesek jó szemmel nézték, mások véleménye szerint viszont épp kivonta magát a felelősség alól.{33} Több résztvevő háború utáni tanúvallomása szerint néhány hét után Kohn Zoltán tanfelügyelő lett a hitközség de facto főtitkára, akit Munkácsi távolléte idején bíztak meg a helyettesítésével.{34} A forrásokból nem deríthető ki, hogy a szemtanúk a megvádolt Munkácsit igyekeztek-e megvédeni azzal, hogy a felelősséget a holokauszt idején meggyilkolt Kohnra hárították. Orvosi igazolások és számos szemtanú egybehangzó vallomása alapján az viszont biztosan állítható, hogy az egészségi állapotra hivatkozás nem ürügy volt. Munkácsi hosszabb-rövidebb ideig valóban orvosi kezelésre, ápolásra szorult, és képtelen volt ellátni feladatait.{35}

Ennek ellenére a május–júniusi deportálások drámai heteiben Munkácsi sokat tartózkodott Síp utcai irodájában, gyakran benn is éjszakázott. Ebben az időszakban feleségét és lányait a zsidó Fiúárvaház fasori épületének gondnoki lakásában helyezte el. Saját bevallása szerint szerepe ekkoriban elsősorban „a vidéki hitközségekkel való levelezésben, beadványok és memorandumok szerkesztésében merült ki”.{36} Mint az a Hogyan történt?-ből is kitűnik, hozzá futottak be a vidéki gettókból és táborokból érkező kétségbeesett beadványok, amelyekből az elsők között és igen részletesen értesülhetett a zsidóellenes kampány valóságáról. Munkácsi tudhatóan az Auschwitzi jegyzőkönyvnek is első magyarországi olvasói közé tartozott. A háború után a legsúlyosabb és leginkább megalapozott vád éppen amiatt érte, hogy a döbbenetes információk birtokában sem próbált érdemben változtatni a Tanács stratégiáján.

Jaross Andor, 1938

Munkácsi Ernő és munkatársai 1944. április közepe és június vége között petíciók és beadványok tucatjait fogalmazták és küldték a kormány tagjainak, amelyekben az emberiességre és hazafias hűségükre hivatkozva könyörögtek kíméletért – bárminemű eredmény nélkül. E petíciók és beadványok szövege jól példázza, hogy a magyar zsidó vezetők még a deportálások idején is képtelenek voltak átértékelni a hatalomhoz fűződő viszonyukat, noha ekkorra teljesen nyilvánvalóvá vált, hogy a kormány intézkedései fizikai létükben veszélyeztetik őket. Tragikus paradoxon, hogy a Tanács elsősorban a náci megszállókkal együttműködő magyar adminisztráció vezetőinek jóindulatát igyekezett megnyerni, beleértve a BM „deportálótrióját”, Jaross Andor belügyminisztert és államtitkárait, a radikális antiszemita Endre Lászlót és Baky Lászlót; épp azokét tehát, akik a kíméletlen módszerek fő kidolgozói voltak, és akik ráadásul a népirtás felgyorsítását sürgették. A Központi Zsidó Tanács vezetői a helyzetet még a deportálások idején is átmenetinek és átvészelhetőnek vélték. Munkácsi személy szerint továbbra is bízott a magyarságban és az ország konzervatív kormányzati politikai elitjében, amelynek radikalizálódását nem tudta felmérni.

Endre László belügyi államtitkár, 1940-es évek

Munkácsi és a neológ elit többsége számára is nyitva állt a menekülés vagy az illegalitás lehetősége, amellyel számos ortodox és cionista vezető képes volt élni. Abban a döntésben, hogy a Zsidó Tanács vezetőinek többsége – és bizonyos értelemben Munkácsi Ernő is idesorolandó – a maradást választotta, sokféle egyéni motiváció is szerepet kaphatott, de a hazafias és lojális ethosz, valamint a közösségért viselt felelősségérzet bizonyára köztük volt. A háború után mindkét stratégiát súlyos kritikák érték: „Nekünk szemünkre vetik, hogy maradtunk, nekik, hogy nem maradtak” – kommentálta a helyzetet keserűen Pető Ernő egykori elnökhelyettes.{37}

Munkácsi így magyarázta saját elhatározását: „Az elmúlt nyár irtózatos apokalipszisében ki is térhettem volna a végső bonyodalmak elől. Én is elmehettem volna június 30-án, majd augusztusban a Freudiger-féle vonattal is, de nem mentem, mert azt hittem, hogy szolgálhatok a közösségnek, és itt kell lennem akkor, amikor a sorsfordulat órája bekövetkezik.”{38} Az utóbbi kitétel arra is utal, hogy a deportálások időleges felfüggesztése idején (1944 júliusában) sokan reménykedtek abban, hogy a háborúnak hamarosan vége lesz, és ily módon a budapesti zsidók megmenekülése is mindössze karnyújtásnyira van. A kockázat mértéke Munkácsi számára is nehezen volt felmérhető. Bizonyára szerepet játszott a döntésben az is, hogy a távozás többgenerációs identitásstratégiák átértékelését, a zsidó közösségen belüli pozíciók és a helyben birtokolt javak feladását is igényelte volna.

Baky László belügyi államtitkár, 1944

Mindazonáltal a neológ zsidó vezetők nem zárkóztak el teljesen az illegális, azaz a magyar hatóságok engedélye nélküli tevékenységtől. Egy ideig segítették a cionisták nácikkal folytatott tárgyalásait, felvették a kapcsolatot a szerveződő (bár nem túl jelentős) magyar ellenállással, és a semleges követségek útján igyekeztek tájékoztatni a nemzetközi közvéleményt.{39} Egyházi vezetők és diplomaták segítségével kieszközöltek bizonyos – konvertitákra vonatkozó vagy mentesítésekben, kivételezésekben testet öltő – részleges engedményeket, miközben továbbra is megmaradtak a lojalitás és engedelmesség talaján. Stratégiai kalkulációjuk részeként a magyar zsidó vezetők ugyanakkor visszautasítottak több kezdeményezést is, amelyek a zsidó és keresztény közvélemény felvilágosítását célozták. Részben ez magyarázza az Auschwitzi jegyzőkönyvvel kapcsolatos késlekedést is. A jegyzőkönyv 1944. május végén vagy június elején már biztosan a Zsidó Tanács vezetőinek a birtokába került, de vártak annak szélesebb körű terjesztésével. Végül a jegyzőkönyvet cionista szervezetek juttatták el Svájcba, ahonnan a híre – fatális módon megkésve – körbejárta a világot.

Elsősorban munkaszolgálatosok és a Tanács vidéki osztályán dolgozó fiatalok révén a budapesti zsidó szervezetek vezető tagjai sok közvetlen információt szereztek a vidéken folyó népirtó hadjáratról. Június elejére nyilvánvalóvá vált számukra, hogy a vidéki zsidók elpusztítása a végkifejlet felé közeledik, és a hagyományos vezetés addigi taktikája nem vezethet eredményre. A pesti hitközség alkalmazásában álló fiatal cionisták közül néhányan ekkor úgy döntöttek, hogy a társadalom felrázását célzó, ellenállásra buzdító memorandumot adnak ki. Döntésükhöz a végső lökést Varga Imre halála jelenthette, aki a Tanács halogató taktikája miatt érzett kétségbeesésében június közepén öngyilkosságot követett el.

E memorandumhoz több szövegtervezet is készült. A Hogyan történt?-ben közölt verziót saját állítása szerint Munkácsi fogalmazta. Herskovits Fábián szerint viszont barátjával, Somló Sándorral együtt írták a szöveget, amelyet Munkácsi csak átdolgozott.{40} A két fél közötti kompromisszum eredményeként a szöveg végül a cionista és a hazafias álláspont sajátos keveréke lett. Munkácsi utalt arra, hogy ennél keményebb hangvételű szöveget terveztek, de aztán ellenkező hatástól tartva a „keresztény intelligencia ízlésének megfelelő” felhívás mellett döntöttek.

A Zsidó Tanács tagjait is beavatták a röpiratok tervébe, de Stern Samu elnök végül nem vállalta az illegális terjesztés kockázatát. Ehelyett újabb könyörgő felirattal fordultak a Sztójay Döme vezette kormányhoz, amelyet a korábbi hasonló szövegekhez hasonlóan feltehetőleg szintén az ekkoriban tudhatóan aktív Munkácsi Ernő öntött formába. A kudarc után a cionista csoport tagjai Munkácsi segítségével a Dohány utcai zsinagóga pincéjében titokban sokszorosítani és terjeszteni kezdték a keresztény társadalomhoz intézett memorandumot hosszabb és röplapszerű változatban. Terjesztésében a cionista mozgalom tagjai és szimpatizánsai közül számosan segédkeztek.{41} Hasonló megfontolásból született és hasonló körökből indult ki június második felében az a zsidó közösséghez intézett röpirat is, amely – gyökeresen szakítva az addig domináns stratégiákkal – utcai fegyveres ellenállásra buzdított.{42}

Munkácsi utolsó dokumentálható hozzájárulása a hitközség vezetéséhez augusztus végére esett. Ekkor benyújtott tervezetében hangsúlyozta a keresztény és zsidó közvélemény felvilágosításának szükségességét a zsidóüldözésekről, jobb módszerek híján elsősorban „szájról szájra való propaganda” útján. Ez legalábbis naivitásról vagy a reális helyzetértékelés hiányáról tanúskodik, hiszen ekkorra tömegek szereztek közvetlen tapasztalatokat a népirtás folyamatáról. Ugyanakkor már itt védekezni kezdett a Tanács ellen felhozott vádakkal szemben.{43} Stern Samuhoz ekkortájt intézett levelében aggodalmát fejezte ki a tanácsi és hitközségi adminisztráció rendezetlen pénzügyei és adminisztratív anomáliái miatt, ami szintén arra enged következtetni, hogy nem számolt a küszöbönálló budapesti deportálások rémével, hanem már a háború utáni helyzetre készült.{44} Saját bevallása szerint szeptembertől teljesen kivonta magát az ügyek intézéséből, miután a vezetőséggel megromlott a viszonya, mert a javaslatait nem vették figyelembe. Egészségének romlása is hozzájárult ehhez: október 8-án influenzával ágynak esett, a Tanács többi tagjával ezt követően egy ideig csak telefonon érintkezett.

A nyilas uralom hónapjaiban

A nyilas hatalomátvétel után az Abonyi u. 8. alatti csillagos házban lévő lakásából Munkácsi Ernő családjával, egy korábbi keresztény alkalmazottjának papírjait használva, Kistarcsára (Zsófialiget) menekült. Itt Fittler Ferenc és családja fogadta be őket az internálótábor közelében lévő házába, több más üldözöttel együtt.{45} November 20-án egy feljelentést követően onnan is menekülni kényszerültek, és a Columbus utcai védett táborba kerültek. A szabad mozgás érdekében Munkácsi Ernő többször is próbált valamelyik semleges állam védettségéhez jutni, sikertelenül. Egyik rokona szerint (sokakhoz hasonlóan) azt hitte, hogy a nyilas uralom csak néhány napig tart majd, és az újjáalakuló hitközségben mindenképpen szerepet kívánt játszani.{46}

A nyilasok december 3-án kiürítették a Columbus utcai tábort, és a munkaképes korúakat a KISOK-pályára hurcolták. A kényszermunkától az ekkor 48 éves Munkácsi Ernőt végül az mentette meg, hogy 55 évesnek vallotta magát, és a túlkorosok csoportjával tarthatott, azaz elengedték. A nagy gettóba került, ahonnan a Domonkos Miksától kapott szolgálati bizonyítvánnyal sikerült újra kiszöknie Kistarcsára. Családjával együtt ott vészelték át az ostromot. Még folytak a harcok Budán, amikor 1945. február elején Munkácsi az ügyvédi kamarának és a hitközség elnökének írott levelekben jelezte, hogy szeretné újra felvenni a munkát.

Kiterjedt családjának jelentős többsége, bár súlyos szenvedések és veszteségek árán, túlélte a holokausztot. Unokaöccse, Munk Gábor és a család további 13 tagja a Kasztner-vonattal Svájcba menekültek. Húgát, Noémit azonban a családjával együtt Nagykanizsáról Auschwitzba deportálták. Noémi férjét, Winkler Ernő rabbit a mauthauseni, 16 éves Gábor fiát a buchenwaldi koncentrációs táborban meggyilkolták. Munkácsi a Hogyan történt?-et sógora emlékének dedikálta. Munkácsi Noémi a lányával, Szonjával 1951-ben kivándorolt Izraelbe.

Szerepvállalása a háború után

Magyarország 750 000 főt meghaladó zsidó (vagy a zsidótörvények által annak nyilvánított) lakosságának nagy többségét a holokauszt idején elpusztították. A legfeljebb 200 000 túlélő zöme Budapesten élt, s a közösség demográfiai szerkezete is drámaian megváltozott. Mindennek ellenére kísérlet történt a háború előtti intézményrendszer helyreállítására. A közösség heterogén szerkezete miatt ez számos új konfliktus forrásává vált, melyek Munkácsi Ernő életére is döntő hatással voltak.

A háborút követően Munkácsi Ernő a Magyarországi Izraeliták Országos Irodájának (MIOI) ügyvezető igazgatója lett. A szervezet elnöki tisztségét ugyanekkor dr. Stöckler Lajos látta el, aki a Zsidó Tanácsnak is tényleges (bár jogilag nem megerősített) vezetője volt a nyilas hatalomátvétel utáni periódusban. Munkácsi elsődleges feladataként az Országos Iroda újjászervezésével kapcsolatos jogpolitikai kérdések megoldását jelölték meg elöljárói,{47} de szerteágazó feladatai közé tartozott a zsidó jogsérelmek kezelése, a hitközség elpusztított vagy eltűnt tagjainak holttá nyilvánítása, a megszűnt hitközségekkel, illetve az Országos Zsidó Helyreállítási Alappal (mely a törvényes tulajdonos nélkül maradt zsidó javakat igyekezett kezelni) kapcsolatos jogi ügyek intézése is. Háború utáni évei leginkább a kifosztott zsidóság kárpótlásáért folytatott küzdelemmel teltek, hiszen a zsidóság jóvátételi igényei nagy ellenállásba ütköztek a magyar társadalom, sőt a politikai vezetés részéről is. E küzdelem részeként Munkácsi Ernő 1946 tavaszán vezércikkben követelte a zsidóság teljes körű vagyoni kárpótlását az Új Élet, az 1945-ben alapított zsidó közösségi hetilap hasábjain.{48}

Ebben az időben is sokat betegeskedett, de tettrekészsége megmaradt: a háború utáni zsidó kulturális és tudományos életnek is rendkívül aktív résztvevője volt. Hogy történt? címen 1946 elején kezdte publikálni sajátos memoárját az Új Élet hasábjain, emellett pedig továbbra is hallatta hangját kulcsfontosságú közéleti kérdésekben. Státuszát jól jelzi, hogy többek között az Izraelita Magyar Irodalmi Társaság igazgatósági tagja, a Magyar Zsidók Pro Palesztina Szövetsége Elnöki Tanácsának tagja és a Könyvtár-bizottság elnöke is volt ekkoriban. 1950-ben, a sztálinista rendszer konszolidálása idején a Zsidó Múzeum Tudományos és Művészeti Egyesület és Könyvtárt feloszlatták, vagyonát átadták az Országos Irodának. A megalakuló Zsidó Történelmi és Vallási Gyűjtemény vezetésére egy bizottságot állítottak fel, amelynek vezetésével szintén Munkácsit bízták meg. A múzeum gyűjteményével és folyó kiállításaival kapcsolatos számos szervezési feladatot egészen haláláig ellátta. Bár közvetlenül a háború után, így a Hogyan történt? megírásakor is, a hitközség ügyeiben aktívan részt vevő magas rangú tisztségviselő volt, élete utolsó éveiben már szinte kizárólag kulturális jellegű tevékenységekben vállalt szerepet.

A Zsidó Tanács felelőssége körüli viták

A háború után Magyarország fegyverszüneti egyezményben kötelezte magát arra, hogy a háborús bűnösöket jogi értelemben felelősségre fogják vonni. Ennek érdekében már 1945 elején létrejöttek az ún. népbíróságok, amelyek működését rendeletileg szabályozták.{49} A népbíróságok gyakorlatához kötődött az ún. igazolóbizottságok tevékenysége is,{50} melyek közalkalmazottakat vontak igazoló eljárás alá annak megállapítására, hogy a második világháború kitörését követően (vagyis 1939. szeptember 1-je után) a magatartásuk sértette-e a magyar nép érdekeit.

1945 nyarán a Budapesti Ügyvédi Kamarához intézett névtelen feljelentés nyomán ilyen igazolóbizottság vizsgálta Munkácsi Ernő tevékenységét is. Külön figyelmet szenteltek annak, hogy módjában lett volna-e 1944. október 16-át követően (vagyis a nyilas hatalomátvétel után) is ellátni főtitkári feladatát a hitközségben.{51} Különös pikantériája ennek, hogy az igazolóbizottság végső soron egy olyan üldözöttön kérte számon a szakmai felelősségtudatot, akinek a kérdéses időszakban nyilas honfitársai az életét fenyegették.

Munkácsi már májusban részletesen beszámolt az igazolóbizottságnak, hogy miként volt kénytelen elmenekülni a lakásáról, amikor megtudta, hogy nyilasok már a környékbeli házakban „szedik össze a zsidókat”.{52} Miután sikerült kijutnia Kistarcsára, elmondása szerint levélben és a felesége közbenjárásával is próbált a Zsidó Tanáccsal kapcsolatba lépni, s többször is próbált – sikertelenül – védettségi igazolványt szerezni. Amint már említettük, a kistarcsai bujkálás után, 1945. február vége táján tért vissza a Síp utcába.

A zsidó hitközséghez kivezényelt, a különböző politikai pártok képviselőiből álló héttagú igazolóbizottságot nem győzték meg Munkácsi Ernő érvei. A bizottság összetétele és legitimitása, valamint az a tény, hogy éppen a nyilas uralom időszakára koncentráltak vizsgálatukkor, súlyos kérdéseket vet föl. Rövid vizsgálat után vezető állásra alkalmatlannak minősítették azzal az indoklással, hogy a német megszállás idején elhagyta és hosszú hónapokon át nem töltötte be hivatalát.{53} Munkácsi ekkor érthetően keserűen állapította meg, hogy „25 év áldozatos és – merem állítani – becsületes zsidó munkája után félre vagyok állítva, becsületemben meg vagyok gyalázva és szégyenítve”.{54} Hamarosan fellebbezett a döntés ellen, és a népbíróság Piry Gábor népbíró vezette tanácsa 1945 őszén helyt is adott a fellebbezésének. Ez a tanács már elfogadta Munkácsi azon érvelését, hogy a Szálasi-kormány alatti terror idején kénytelen volt elmenekülni, mert a Zsidó Tanácstól nem kapott védlevelet.{55}

A népbíróság eközben a Zsidó Tanács több tagjának háború alatti tevékenységét is vizsgálta. Sőt 1946-ban Munkácsi maga is tanúskodott egyikük, dr. Berend Béla volt szigetvári rabbi perében, akit a Gestapóval való összejátszással, a zsidó vagyon ellopásával és a szélsőjobboldallal való együttműködéssel vádoltak. (A bíróság Berendet végül mindössze két kisebb vádpontban mondta ki bűnösnek, a másodfokú bíróság azonban e két vádpont alól is felmentette.{56})

A Munkácsi Ernővel szemben a népbíróság által megfogalmazott vádaknál a Zsidó Tanácsot már sokkal élesebb kritikákkal illették a zsidóságon belülről. 1945 júliusában az Ichud Mapai szocialista cionista párt (a népbíróságok mintájára) kétnapos „néptörvényszéki tárgyalást” rendezett a Zsidó Tanács tevékenységéről{57} dr. Dénes Bélának, a párt vezetőjének az elnökletével. A cionisták azért kezdeményezték az eljárást, mert úgy találták, hogy a népbírósági eljárások mellett a zsidó közösségen belül is le kell folytatni egy vizsgálatot a korábbi vezetőség felelősségét illetően. Azzal, hogy az igencsak teátrális vitát néptörvényszéknek nevezték, egyenesen azt sugallták, hogy a Zsidó Tanács tagjait, illetve tágabban az asszimiláns zsidóságot az „egész zsidó közösség” nevében vonják felelősségre. Az Ichud a továbbiakban több ilyen „néptörvényszéki tárgyalást” rendezett, melyek célja végső soron az volt, hogy nagyobb (zsidó) nyilvánosság előtt fejtsék ki álláspontjukat.

A Tanácsot többek között kollaborációval, korrupcióval, „a zsidó tömegek” elárulásával, továbbá a vallásos nevelés elhanyagolásával vádolták. A vádlottak köre magában foglalta mindazokat, akik 1938 után a zsidó közéletben szerepet vállaltak, így végső soron ez az akció a Zsidó Tanáccsal szemben felhozott vádakat a korábbi zsidó vezetésre is kiterjesztette, akiket a „tárgyalás” végén Dénes Béla azért marasztalt el, mert „nem vonták be a zsidó tömegeket” a közösség vezetésébe. Dénes szerint e hibák leginkább arra voltak visszavezethetők, hogy „a magyarországi zsidóság vezetői a nagykapitalista rétegből kerültek ki”.{58} Munkácsi Ernő ugyan nem volt „nagykapitalista”, azonban ő is tagja volt annak budapesti zsidó nagypolgári rétegnek, amelyhez a cionisták eleve rendkívül kritikusan viszonyultak.{59} A néptörvényszék tehát nem csupán a Zsidó Tanács felelősségéről, hanem a zsidóságon belüli társadalmi feszültségekről is szólt.

A túlélő magyar zsidóságon belüli feszültségek azonban csak részben magyarázzák a fenti történéseket. A túlélők nemcsak Magyarországon, hanem Európa egyéb részein is alakítottak olyan bíróságokat, melyek a háború alatti zsidó vezetők szerepét, a német megszállókkal való kollaboráció kérdését, a más zsidókkal szembeni kegyetlen bánásmód vádjait vizsgálták. Így került sor például Hollandiában és Lengyelországban is a zsidó tanács tevékenységének a túlélő közösségen belüli vizsgálatára. Általánosságban elmondható, hogy e bíróságok korántsem abból indultak ki, hogy amennyiben valaki a zsidó tanács tagja volt, az egyértelműen bűnösnek számított. Már csak azért sem volt ez így, mert a tanácsok egykori tagjai sokszor a háború után is vezető tisztséget töltöttek be közösségükben vagy épp a DP-táborokban.{60}

A magyar zsidó közösségen belüli eljárás egyrészt tehát szerves része volt ennek az európai szintű jelenségnek, másrészt tükrözte a helyi politikai és csoportfeszültségeket is. Ez utóbbiak döntő szerepet játszottak abban, hogy a Zsidó Tanács tevékenységét rengeteg, gyakran meglehetősen igazságtalan támadás érte a háborút követő években. Ezek közvetetten ugyan, de Munkácsi Ernőn is lecsapódtak.

Konfliktusok és viták az utolsó években

Míg a cionisták által rendezett „per” a Zsidó Tanácsot testületként állította pellengérre, Munkácsi Ernő néhány évvel később éles személyes konfliktusba is került. A vele szemben lefolytatott eljárást rendkívül igazságtalannak tartotta, legfőképpen annak nyilvánossága miatt. Ez a negatív tapasztalat minden bizonnyal a hitközség ügyvezető igazgatói tisztségéről való lemondásához is döntően hozzájárult, hiszen a hitközségi iratok tanúsága szerint már az eljárás után közvetlenül (hónapokkal a hivatalos nyugdíjazása előtt) dr. Kurzweil István kezdte intézni a MIOI ügyvezető igazgatói hatáskörbe tartozó ügyeit. Az újabb, rendkívül fájdalmas konfliktus úgyszintén a Zsidó Tanács tevékenységének és felelősségének értékelésével függött össze, egyúttal azonban arra is éles fényt vet, hogy a háború utáni első években a traumatizált egyéneknek a felelősök megnevezésére és megbüntetésére vonatkozó igénye is jelentősen befolyásolta e szervezet tevékenységével kapcsolatos éles vitákat.

A Hogyan történt? annotált szövege mellett a konfliktus két dokumentumát (Fisch Henrik vádbeszédét és Munkácsi Ernő válaszát a hitközségi vizsgálóbizottság előtt) is közöljük a jelenség illusztrálására. A vita hangneme – a háború utáni kontextust sok szempontból jellemző módon – kifejezetten durva. A rágalmazási eljárással való kölcsönös fenyegetőzés részletes ismertetését, illetve az egymás erkölcsi és szakmai integritását megkérdőjelező személyeskedések felidézését itt mellőzzük, a Zsidó Tanács tevékenységéről szóló vitát viszont részletesebben ismertetjük, mert az a háború után a hitközségi élet egyik legfontosabb ügye volt.

Ebben az esetben leginkább a vidéki zsidóság üldözésével kapcsolatos események álltak a figyelem középpontjában. Fisch egyik legfontosabb kérdése is az volt, hogy Munkácsi Ernő „azonosítja-e magát az 1944. évi vezetőséggel, pontosabban azzal a vezetőséggel, amely a vidéki deportálás idején az ország zsidóságának az élén állt”?{61} Munkácsi Ernő felelősségét ezzel kívánta meghatározni – annak ellenére, hogy utóbbi a Zsidó Tanácsnak soha nem volt tagja. Fisch azonban rámutatott, hogy amíg Munkácsi a Pesti Izraelita Hitközség főtitkáraként a helyén volt és tevékenykedett, „addig bizalommal nézhettünk a Tanácsra, mert biztosan tudtuk, hogy a Pesti Izr. Hitközség főtitkárának a Tanácsnál súlyos szava van”.{62} Mint azt korábban megjegyeztük, a Pesti Izraelita Hitközség és a Zsidó Tanács munkatársai és kompetenciái szorosan összefonódtak, ezért a Munkácsi által említett éles elválasztás jelentősége megkérdőjelezhető. Munkácsi Ernő mélyen igazságtalannak érezte az őt ért vádakat, s rámutatott, hogy ő vidéki ügyekben sosem volt „intézkedő közeg vagy tényező”,{63} csakis jogi ügyekkel foglalkozott. Válaszul az országos vezetőséghez „kiegészítésként” benyújtott dokumentumban hívta fel a figyelmet arra, hogy a vidéki zsidóság ügyeiért a Tanács alá tartozó Vidéki Osztály foglalkozott, és nem a Pesti Izraelita Hitközség.{64}

Munkácsi már a tárgyalás előtt, mind a vidéki zsidó hitközségekhez intézett körlevelében, mind a Stöckler Lajoshoz írott személyes hangú levelében leszögezte, hogy a vidéki zsidóság deportálásáról előre nem értesült, illetve nem rendelkezett ezzel kapcsolatban több információval, mint a központi zsidó vezetőség mellett dolgozó más hivatalnokok.{65} Ha tudott volna arról, hogy mi készül, vajon nem próbálta-e volna a húgát és annak családját kimenteni Nagykanizsáról, tette fel az éles retorikai kérdést. Valóban jogosan merült fel, hogy mennyiben volt Munkácsi „intézkedő közeg vagy tényező” ebben az időszakban, hiszen – mint azt már a korábbiakban kifejtettük – a vidéki közösségekből folyamatosan áramlottak asztalára az információk kétségbeesett levelek és memorandumok formájában.

Fisch Henrik a Zsidó Tanács 1944. június 20-i jegyzőkönyvére is hivatkozott, mely szerinte azt bizonyította, hogy a Zsidó Tanács ekkor már pontosan ismerte a vidéki zsidóságra váró sorsot, és mégsem értesítették erről őket. Munkácsi válaszában felhívta a figyelmet, hogy a Zsidó Tanács által hozott 1944. júniusi döntés, melynek értelmében külön nem értesítették a vidéki zsidóságot a deportálásokról, akkor született, amikor azok ténye már gyakorlatilag mindenki számára ismert volt. Mint esszéjében Laczó Ferenc is kifejti, a probléma ezzel az érveléssel az, hogy a kényes kérdés itt nem is annyira a deportálásokkal kapcsolatos pontos információk megléte vagy annak hiánya, hanem az, hogy az érintettek vajon tudták-e, hogy a deportálások végcélja a tömeges gyilkosság. Ugyanakkor az ügy során Munkácsi Ernő részletesen felidézte központi szerepét azoknak az 1944 nyarán készített illegális röpiratoknak a megszövegezésében és terjesztésében, melyek a keresztény magyar társadalom figyelmét hívták fel a deportálások végső céljára, a magyar zsidóság elpusztítására.

Mint említettük, a vizsgálat után Munkácsi Ernő visszavonult a hitközségi vezetéstől. A sztálinista diktatúra kiépülésének időszakát már jórészt külföldön töltötte, részben Sándor bátyjánál Svájcban, de újabb hosszabb tanulmányutakat tett Franciaországban és Olaszországban is. Ezalatt a kommunista hatalom a magyarországi zsidó hitközségi életet egyre inkább a befolyása alá vonta. Stöckler Lajos újraválasztása 1948-ban azok győzelmét jelentette a hitközségben, akik az állammal való együttműködést szorgalmazták.{66} Az önálló zsidó politizálást sürgető cionisták egyre inkább háttérbe szorultak, ugyanakkor viszont még ugyanebben az évben megalakult a hitközségen belül a Magyar Dolgozók Pártja alapszerve. Ekkor került sor az állam és felekezet viszonyát szabályozó egyezmény aláírására is, amely kizárólag vallási felekezetként határozta meg a zsidóságot, és így a hitközségi intézmények ettől kezdve rendkívül korlátozott tevékenységi körrel rendelkeztek. Ezzel párhuzamosan került sor a cionista mozgalom felszámolására, melyet mint „polgári nacionalizmust”{67} ítélt el a kommunista hatalom. A zsidó intézmények teljes kommunista kontroll alá vételének utolsó állomása a zsidó felekezeteket állami kényszerrel egyesítő Izraelita Országos Gyűlés volt 1950 februárjában. Utolsó nagyobb feladataként Munkácsi Ernő még részt vett a gyűlés határozatainak jogi előkészítésében, és felszólalt a februári záróeseményen is. A szervezeti szabályzat előadójaként mondott beszédében egyenesen azt hangsúlyozta, hogy „ez az országos gyűlés a legalkotmányosabb és legdemokratikusabb módon alakult meg és ült össze”,{68} bár az Ortutay Gyula miniszter beszédét megörökítő fotón nem szerepel – nem foglalt tehát helyet a közösség elnökségi asztalánál.

Az Izraelita Országos Gyűlés a Síp utcai díszteremben, 1950. február 20. A szónokló Ortutay Gyula miniszter mellett Kahan-Frankl Samu és Stöckler Lajos. A gyűlés idejére a díszterem festményeit eltakarták: Wahrmann Mór és Steiner Sáje Wolf portréja elé tóraszekrényfüggönyöket akasztottak, középre, a valószínűleg Horthy Miklóst ábrázoló festmény helyére Lenin, Sztálin és Rákosi arcképe került

Nem tudhatjuk, hogy pontosan miért és milyen körülmények között vállalta a feladatot, amely életének ebben a szakaszában már egyáltalán nem tartozott a hatáskörébe, és talán aránytalanul nagy megterhelést is jelentett. Annyit azonban érdemes megjegyeznünk, hogy 1947-ben még egy új neológ felekezeti alkotmányon dolgozott, melynek célja a felekezeti autonómia megteremtése volt. Ezen törekvésekkel szöges ellentétben álltak az 1950-es egyesítés fejleményei. Mindenesetre megállapítható, hogy Munkácsi Ernő egész jogi pályafutását, így az 1944-es évben játszott tragikus szerepét is a magyar törvényhozó és közigazgatási szervek racionalitásába és belátásába vetett hit és a velük való együttműködés igénye jellemezte – még akkor is, amikor teljesen nyilvánvaló lehetett volna, hogy ez a bizalom valójában megalapozatlan, sőt félrevezető és káros. Munkácsi e sajátos meggyőződése alapján polemizált az országgyűléssel a jogfosztó zsidótörvények ellen az 1930-as évek végén, ezért támogatta a Zsidó Tanácsot a magyar közigazgatási szervekkel való együttműködésre való törekvésükben 1944-ben, és e naiv hitéből talán még az 1950-es évre is maradt – minden súlyos, bizalmának közvetlenül ellentmondó bizonyíték ellenére. Heller Ágnes visszaemlékezése azonban utal egy másik lehetséges magyarázatra is, miszerint idősebb lányát, Paula Évát 1949-ben kizárták a kommunista pártszervezetből „kollaboráns” apja miatt.{69} Ily módon legalábbis elképzelhető, hogy az 1950-es gyűlésen való részvételével és ott elmondott beszédével a lánya helyzetén (is) igyekezett javítani.

További nyilvános fellépéseiről már nincs tudomásunk. Mintegy fél évvel később, 1950. szeptember 1-jén, 54 évesen szívroham végzett vele a balatonfüredi üdülőben.

Amellett, hogy Munkácsi Ernő a háború után is folytatta szerteágazó és prominens hitközségi tevékenységét, ezeket az éveket életében az a kényszer is jellemezte, hogy háború alatti szerepét próbálja magyarázni. Megszólalásaiból és leveleiből kitűnik, mennyire igazságtalannak érezte, hogy több évtizedes intenzív hitközségi munkájának értékelését végül szinte kizárólag az 1944-ben felállított Zsidó Tanácshoz kapcsolódó tevékenysége határozta meg.

Anélkül, hogy az imént rekonstruált heves vitában állást kívánnánk foglalni, annyi elmondható, hogy Munkácsi Ernő személyes tragédiája rendkívül szorosan összefonódott a magyar zsidóság tragédiájával – és ez akkor is így van, ha legközelebbi hozzátartozóinak nagy része kivételesnek nevezhető módon túlélte a holokausztot. Munkácsi gyermekkorától kezdve a magyar zsidó hitközség szolgálatára készült. Végül felnőtt évei során végig a hitközség és a zsidó közösség szolgálatában tevékenykedett, számos fontos pozíciót betöltve.

Személyes tragédiájának része, hogy a hitközség szolgálatával eltöltött évtizedeit később a Zsidó Tanács mellett betöltött rövid, de módfelett tragikus periódus körüli kemény viták és konfliktusok erősen beárnyékolták. A magyar nemzet befogadó jellegébe vetett töretlen és meglehetősen naiv hitének jogosultságát a magyar zsidóság második világháborús katasztrófája ráadásul a lehető legélesebben megkérdőjelezte. Fentebb rekonstruált életútja így, bár a holokausztnak személyesen nem esett halálos áldozatául, a magyar zsidóság tragédiájának mély lenyomatát viseli.

A deportálásban mártírhalált halt sógorom,

dr. Winkler Ernő nagykanizsai főrabbi

áldott emlékének!

Előszó

Ez a könyv nem abból a célból készült, hogy az 1944. évi tragédiának rendszeres történetét írjam meg. Hosszú idő fog még eltelni, míg a források lehetővé teszik ilyen könyv megjelenését. Fő célom az volt, hogy az Izraelita Országos Iroda{70} irattárában megtalált okmányokat közzétegyem és azokat kiegészítsem, helyesebben összekössem a közvetlen szemlélő hű tanúbizonyságával. A feladat ilyen kitűzésének következményei vannak. Lehetnek az 1944. évi tragédiának – esetleg jelentősnek is mondható – olyan eseményei, amelyekről könyvemben nem emlékezem meg, éppen úgy lehetnek személyek is, akiknek működését közvetlen nem láttam, tehát kimaradtak. Ez a körülmény mit sem von le a nem említett esemény súlyából vagy a ki nem emelt szereplő érdemeiből, esetleg hibáiból. Ez az oka annak is, hogy a könyv október 16-ával záródik le, amely nappal különben is az 1944. év tragikus történetének egészen új fejezete nyílt meg.

Hálás köszönetemet fejezem ki a magyarországi Joint Distribution Committee{71} elnökségének, hogy támogatásukkal hozzájárultak a könyv megjelenéséhez.

A szerző

I. Bevezetés

Hogyan történt? Ezt kérdezi ma minden magyar zsidó és nem zsidó, aki ismerni akarja az utolsó esztendők tragédiájának történetét.

A nagy történeti események után – a dolgok természetes rendje szerint – gomba módra szoktak megjelenni történeti munkák, memoárok, életrajzok. Nem kétséges, hogy a fasizmus leverése után évtizedeken keresztül ezzel foglalkozik majd a történelem – a zsidók történetében is hatalmas irodalommá fog duzzadni ez az anyag, és sorozatosan fognak megjelenni munkák a magyar zsidóság katasztrófájáról is.

Még nem érkeztünk el ahhoz a nyugvóponthoz, hogy a magyar zsidóság pusztulásának történetét rendszeresen lehessen megírni. Még csak részben tárgyalták le a közelmúltban azokat a politikai pereket, amelyek megvilágítják a világtörténelem legsötétebb bűneit.{72} A szereplők közül nálunk még sokan nem akarják nyilvánosságra hozni a történelmi igazságot, mások emlékirataikat írják. Ehhez járul még az is, hogy egyes szereplők aktivitása annyira jelentősen belefolyik a napi politikába, és ez az illetőt visszatarthatja attól, hogy egykori cselekedeteinek mozgató erőit a napvilágra hozza.

Mégis szükségesnek, sőt kötelességemnek tartom, hogy e tragédia kritikus korszakának egyes jeleneteit megírjam és okiratait közzétegyem. A közvéleményben a legellentétesebb hírek vannak elterjedve mindarról, ami a zsidóság körül a német megszállás alatt történt, nem ismerik a hatóerőket, összekeverik az egyes szereplőket. A közönség előtt fel kell tehát húzni a függönyt, hadd lásson be a történeti valóságba.

A történetírónak – ha híven akarja teljesíteni feladatát – egyformán meg kell tagadnia barátait és ellenségeit. Nem szerethet és gyűlölhet senkit, hidegnek és márványarcúnak kell lennie. Csak egy célja lehet: az igazságot szolgálni, de azt mindenképpen – tekintet nélkül arra, hogy az igazság felderítése egyeseknek kedvez, másoknak nem előnyös.

Ez a sors vár e sorok írójára. Munkámat elsősorban nem személyes átélésekre alapítom, hanem egykorú okmányokra. Sajnos a Zsidó Tanács okmánytára, az ülésekről felvett jegyzőkönyvek, továbbá a német és magyar hatóságokkal történt érintkezésekről készített „jelentések” nagy részben megsemmisültek. Az ezekről készített másolatokat, a fenyegető házkutatások miatt, meg kellett semmisíteni, de maradt mindenből egy példány, és azokat Huszti József{73} egyetemi tanár budai villájának pincéjében helyezték el. A villát találat érte, és az omladékok alatt a vaskos iratcsomókat eddig még nem sikerült megtalálni. Ezért ezek forrásul nem szolgálhattak. Remélem azonban, egyéb felhasznált értékes forrásaim részben pótolják ezeknek hiányát.

{1} Randolph L. Braham: A népirtás politikája. A holokauszt Magyarországon. I. kötet. Harmadik, bővített, átdolgozott kiadás. Park, Budapest, 2015, 548.

{2} Rudolf Vrba: „Preparations for the Holocaust in Hungary” in: The Nazis’ Last Victims: The Holocaust in Hungary. Szerk.: Randolph L. Braham, Scott Miller. Wayne State University Press, Detroit, 1998, 94.

{3} L. jelen kötet, 57. oldal.

{4} L. jelen kötet, 391. oldal.

{5} Eli Wiesel: Night. Hill and Wang, New York, 2006, xv. Magyar kiadás: Eli Wiesel: Éjszaka. Láng, Budapest, 1990. A magyar kiadás a hivatkozott előszót nem tartalmazza.

{6} Munkácsi Ernő: „Elmulasztott alkalmak.” OMZSA-Naptár az 5701. (1940-41) évre. 18–21, itt 21. Köszönettel tartozunk dr. Toronyi Zsuzsannának, hogy lehetővé tette hozzáférésünket a tanulmányhoz felhasznált eredeti dokumentumokhoz a Magyar Zsidó Levéltár gyűjteményében.

{7} Munkácsi Ernő: „Utazás a múltba.” IMIT Évkönyve, Budapest, 1941, 200–21, itt 201.

{8} A második bécsi döntés 1940. augusztus 30-án ítélte Magyarországnak Észak-Erdélyt. A terület megszállására szeptember elején került sor. Ekkor még a zsidó tartalékosok jelentős részét katonai alakulatokba hívták be, a diszkriminatív fegyvertelen munkaszolgálat rendszere csak a következő hónapokban teljesedett ki.

{9} Munkácsi Ernő: „Utazás a múltba.” IMIT Évkönyve, Budapest, 1941, 200–21, itt 206.

{10} A magyarországi holokauszt földrajzi enciklopédiája 1–3. Szerk.: Randolph L. Braham, Tibori Szabó Zoltán. Park, Budapest, 2005, 613.

{11} „…egyúttal azt is igazolva, hogy a főváros haladó zsidóságának legjobb köreiben is súlyt helyeznek a mélyebb zsidó ismeretekre.” Egyenlőség, 1913. május 18., 10.

{12} Jogtudományi Közlöny, 1921. december 1., 2–3.

{13} A kamarai választásokon játszott szerepe szintén a vádak között szerepelt 1945 után.

{14} Ennek részleteiről lásd Laczó Ferenc: Felvilágosult vallás és modern katasztrófa közt. Magyar zsidó gondolkodás a Horthy-korban. Osiris, Budapest, 2014.

{15} Fejezetek a magyar zsidó vallásfelekezet újabb joggyakorlatából. Pesti Izraelita Hitközség, Budapest, 1926.

{16} Munkácsi Ernő igazoló nyilatkozata, 1945. augusztus 20. MZSML PIH II-1.

{17} A magyar zsidóság és az izraelita vallású magyarok jogi helyzete az 1938: XV. t.c. után, In: Ararát, 1939, 17– 25. Az írás kontextusáról lásd Laczó Ferenc: Felvilágosult vallás és modern katasztrófa közt. Magyar zsidó gondolkodás a Horthy-korban. Osiris, Budapest, 2014.

{18} Munkácsi Ernő: „Fel a fejjel!” Egyenlőség, 1938. április 28.

{19} Munkácsi Ernő: „A mi feleletünk.” Egyenlőség, 1938. december 1.

{20} Munkácsi Ernő: „A zsidóvallású népesség száma Magyarországon.” Ujság, 1939. április 2.

{21} Munkácsi Ernő: „Egymillió okmány.” Magyar Zsidók Lapja, 1939. június 1.

{22} Munkácsi Ernő: „A magyar zsidóság lelkivilága a zsidótörvény után.” Egyenlőség, 1938. szeptember 22.

{23} Munkácsi Ernő: „A zsidótörvény után.” Magyar Zsidók Lapja, 1939. május 4., 11. és 19., június 1. és 15.

{24} 1941-ben mindössze 3072 fő keresztelkedett ki (az 1941-ben regisztrált izraelita lakosság 0,4 százaléka), 1942-ben pedig 3662 fő (0,5 százalék). Az áttérők többsége budapesti volt. Zeke Gyula: „Statisztikai mellékletek (1735–1949).” Hét évtized a hazai zsidóság életében I. Szerk.: Bányai László et al. MTA Filozófiai Intézet, Budapest, 1990, 185–99.

{25} Munkácsi Ernő: „Elérkezett-e sorsfordulatunk órája?” Küzdelmes évek… Libanon, Budapest, 1943, 132–36.

{26} A kettős magyar-zsidó identitás egyik alapműveként hivatkozott Kohn Sámuelnek a Zsidók története Magyarországon című 1884-es munkájára. „Dr. Kohn Sámuel történeti munkáinak jelentősége napjainkban.” Magyar Zsidó Szemle 58. (1941) XVI–XXVI.

{27} 1942. évi VIII. tc. az izraelita vallásfelekezet jogállásának szabályozásáról.

{28} Munkácsi Ernő igazoló nyilatkozata, 1945. augusztus 20. MZSML PIH II-1.

{29} L. jelen kötet, 67. o.

{30} Stern Samu: Emlékirataim – Versenyfutás az idővel! Bábel, Budapest, 2004.

{31} A PIH-hez kiküldött igazolóbizottság 1945. június 13-i ülésének jegyzőkönyve. MZSML PIH II-1.

{32} E. E. tanúvallomása, DEGOB 3647. sz. jkv., Domonkos Miksa tanúvallomása, 1945. június 13. MZSML PIH II-1.

{33} Fischer Kornél tanúvallomása, 1945. június 20. MZSML PIH II-1.

{34} Kertész Dezső tanúvallomása, 1945. június 20. MZSML PIH II-1.; E. E. tanúvallomása, DEGOB 3647. sz. jkv.

{35} Stöckler Lajos a háború alatt utoljára december 4-én látta, a gettóban: „Állapotát látva megállapítottuk, hogy tárgyalásra képtelen, munkára még kevésbé.” Stöckler Lajos vallomása az Igazoló Bizottság előtt, 1945. június 20. MZSML PIH II-1.

{36} Munkácsi Ernő igazoló bizottsági nyilatkozata, 1945. június 7. MZSML PIH II-1.

{37} Pető Ernő nyilatkozata az ügyvédi kamara igazolóbizottsága előtt, MZSML XX-L-1.

{38} Munkácsi Ernő igazoló nyilatkozata, 1945. augusztus 20. MZSML PIH II-1.

{39} The Kasztner Report. The Report of the Budapest Jewish Rescue Committee 1942–1945. Szerk.: László Karsai, Judit Molnár. Jeruzsálem, Jad Vasem, 2014, Braham 1997, 1087–88., Stern Samu visszaemlékezése, DEGOB 3627. sz. jkv.

{40} Herskovits Fábián visszaemlékezése, DEGOB 3581. sz. jkv. Vihar Béla újságíró huszonöt évvel később úgy emlékezett, hogy Munkácsi kérésére ő készítette a szöveget, Munkácsi és Grünvald Fülöp szerkesztették. „A szegényemberek chagalli összeborulásáról – vall Vihar Béla.” Új Élet, 1970. november 15., 5.

{41} Munkácsi Ernő: „Hogy történt? XVIII. Illegális röpirat a keresztény társadalomhoz.” Új Élet, 1946. július 11. és 18.; Herskovits Fábián visszaemlékezése, DEGOB 3581. jkv.

{42} Zsidó illegális röpirat a budapesti zsidókhoz, 1944. július eleje. Vádirat a nácizmus ellen. Dokumentumok a magyarországi zsidóüldözés történetéhez. 3. Szerk.: Karsai Elek. MIOK, Budapest, 1967, 32–33.

{43} Tervezet a Magyarországi Zsidók Szövetsége propagandaműködésének megszervezése iránt, 1944. augusztus. MZSML PIH II-1.

{44} Munkácsi Ernő levele Stern Samuhoz, 1944. augusztus 21. MZSML PIH II-1.

{45} Fittler Ferenc és fivére, János, valamint feleségeik 2001-ben hősies embermentő akciójukért a Világ Igaza kitüntetésben részesültek. The Righteous Among the Nations Database, Yad Vashem, https://righteous.yadvashem.org/.

{46} Pfeiffer Marcell vallomása. A Nemzeti Bizottság Pesti Izraelita Hitközséghez kiküldött igazolóbizottságának jegyzőkönyve, 1945. június 20. MZSML PIH II-1.

{47} A MIOI ügyvezető igazgatójának megválasztása, 1945. október 29. Stöckler Lajos levele Munkácsihoz (ekkor: főügyész-főtitkár) a kinevezés ügyében, 1945. november 2. MZSML XV-XXXIII-5-a.

{48} „Nyíltan megmondjuk…” Új Élet, 1946. május 2., 1–2.

{49} Randolph L. Braham: A népirtás politikája, II. kötet, 1268.

{50} Ezeket az Ideiglenes Nemzeti Kormány 15/1945. M. E. sz. rendelete szabályozta. „Az Ideiglenes Nemzeti Kormány rendelete a közalkalmazottak igazolásáról.” Magyar Közlöny, 1. sz. (1945. január 4.), 3.

{51} MZSML XXIV-XXXIII-8-a.

{52} A Budapesti Nemzeti Bizottság által a Pesti Izraelita Hitközséghez kiküldött Igazoló Bizottság jegyzőkönyve, 1945. május 23. MZSML XXIV-XXXIII-8-a.

{53} „Vezetőállásra alkalmatlannak minősítették dr. Munkácsi Ernőt.” Magyar Nemzet, 1945. július 3.

{54} Munkácsi Ernő igazoló nyilatkozata, 1945. augusztus 20. XXIV-XXXIII-8-a.

{55} „Rehabilitálták a Pesti Izraelita Hitközség főtitkárát.” Magyar Nemzet, 1945. október 13.

{56} Braham: A népirtás politikája, I. kötet, 465–66, 484:128. lj.

{57} Novák Attila: „Pszichoanalízis és cionizmus között. József András analitikus az ÁVH fogságában (1953).” Századok, 154. (2020/5.), 1015–45, itt 1020.

{58} Fehér könyv. Szerk.: Zsolt Béla. Globus, Budapest, 1945, 88.

{59} Ezt illusztrálja, hogy a Magyar Cionista Szövetség 1946-os politikai programjának vázlatában az első helyen szerepelt a szervezet céljai között a „harc a régi rendszer zsidó irányítóinak szelleme ellen”. MZSML, iktatószámmal nem rendelkező iratok, a magyarországi cionista szervezetek iratai (1932–1939, 1945–1949), 1946. október 27.

{60} A DP-táborok (Displaced Persons Camps) olyan gyűjtőtáborok voltak a szövetségesek fennhatósága alá tartozó német, osztrák és olasz területeken, amelyekben a koncentrációs táborokból szabadultakat, illetve a nem szülőföldjükön felszabadított hontalan személyeket helyezték el ideiglenesen. A mintegy 2500 DP-táborban összesen negyedmillió túlélő zsidó várta, hogy hazatérhessen vagy emigrálhasson. A legtöbb DP-tábort 1950-re felszámolták, a legutolsó a németországi Föhrenwaldban 1957-ig működött.

{61} Dr. Fisch Henrik vádlóbeszéde, 1948. január 29. MZSML XX-L-10.

{62} Dr. Fisch Henrik vádlóbeszéde, 1948. január 29. MZSML XX-L-10.

{63} Munkácsi Ernő beszéde a vizsgálóbizottság előtt, dátum nélkül. MZSML XV-XXXIII-5-a-1.

{64} Munkácsi Ernő levele az Intézőbizottsághoz, 1947. december 20. MZSML XV-XXXIII-5-a-1.

{65} Munkácsi Ernő levele dr. Stöckler Lajoshoz, 1947. október 29.; Munkácsi Ernő körlevele a vidéki zsidó hitközségekhez, 1947. december 23. MZSML XV-XXXIII-5-a-1.

{66} Frojimovics Kinga: Szétszakadt történelem. Balassi, Budapest, 2008, 418.

{67} Ezen álláspontot ékesen illusztrálja Szirmai István (a Magyar Dolgozók Pártja Szervező Bizottsága titkárságának vezetője) 1949. január 7-i feljegyzése „a zsidók erősödő emigrációs hangulatáról és javaslata a Magyar Cionista Szövetség feloszlatására az MDP Titkárságának”. MNL OL M-KS 276. 54/25. A dokumentumot közli: Svéd László: „A magyar zsidóság és a hatalom, 1945–1955.” Múltunk, 1993/2–3., 266–67.

{68} Munkácsi Ernő: „A magyar zsidóság egységbe tömörítését megteremtő szervezeti szabályzatot egyhangúlag elfogadta az Országos Gyűlés.” Új Élet, 1950. február 23., 6.

{69} Heller Ágnes: „Bicikliző majom – Kőbányai János interjúregénye (II. rész).” Kortárs, 1997/12, 49–80, itt 76.

{70} A Magyarországi Izraeliták Országos Irodája a neológ (kongresszusi) zsidó közösségek fő adminisztratív szerve volt 1869 (amikor a magyar zsidó közösségek útjai elváltak) és 1950 (amikor erővel egyesítették őket) között.

{71} Az American Jewish Joint Distribution Committee (Amerikai Zsidó Egyesített Elosztó Bizottság) egy amerikai zsidó segélyszervezet, melynek magyarországi képviseletét 1945 márciusában alapították Budapesten azzal a céllal, hogy a túlélők közvetlen anyagi segélyezését végezze, illetve társadalmi és gazdasági integrációját segítse. Vezetője, Görög Frigyes 1948 februárjában a kommunista hatóságok nyomására kénytelen volt lemondani pozíciójáról, és hamarosan emigrált az országból.

{72} A háborús és népellenes bűnök kivizsgálására létrehozott magyar népbíróságok előtt mintegy 60 000 embert vádoltak, közülük 27 000-et ítéltek el; 489 halálos ítélet született, ebből 189-et végre is hajtottak. A kivégzettek többsége a holokauszt elkövetői közé tartozott.

{73} Huszti József (1887–1954) irodalomtörténész, egyetemi tanár, az MTA tagja. Farkasréti otthona 1944-ben az üldözöttek rejtekhelyéül szolgált, többek között itt bujkált Szekfű Gyula történész is.