© 2024 Komlós Kinga

© 2024 Gyémántfelhő Kiadó

ISBN 978-615-6509-21-5

Borítóterv: Hadobás Martin

Szerkesztette: Bóna-Monok Petra

Felelős kiadó: A Gyémántfelhő Kft. ügyvezetője

Az elektronikus verziót a Golana Studio készítette.
golana.hu

Minden jog fenntartva. A könyv, illetve egyes részeinek másolása, terjesztése tilos. A könyv bárminemű felhasználása kizárólag a kiadó előzetes, írásbeli hozzájárulásával végezhető, kivéve a szabad felhasználás esetköreit. A kiadó előzetes, írásbeli engedélye szükséges különösen a jelen kiadvány lefordításához, többszörözéséhez, terjesztéséhez, digitalizálásához, feldolgozásához, átdolgozásához, az egyes részleteknek az idézés szabályait meghaladó átvételéhez. A jelen kiadványt a mindenkori hatályos szerzői jog védi, melynek megsértését adott esetben a Büntető Törvénykönyv is büntetni rendeli.

„Komlós Kinga neve számomra garancia arra, hogy igényes olvasmányt tartok a kezemben. Az ő könyvei nagyon sokat adtak az életemhez és a látásmódomhoz. Segítenek elfogadni másokat és magamat is, hiszen az írónő összes könyvéből sugárzik a szeretet. A Szerelem Luxuskivitelben második része egy olyan tökéletes folytatás az írónő tollából, amit az elejétől a végéig a szívedbe zársz. Telis-tele van érzelmekkel, barátsággal, szerelemmel, nehéz döntésekkel és elfogadással.”

Tamás könyvblogger

ElSő RéSz

Damon

Chicago, Illinois, Amerikai Egyesült Államok

Egy szörnyetegnek éreztem magamat, amiért ott hagytam Danát a kórház előtt. Nem kérhettem és nem is akartam tőle olyat kérni, hogy mondjon le az apám veséjéről és ezáltal egy olyan kivételes lehetőségről, melynek köszönhetően újra egészségesebb életet élhet az anyukája. Ha nálunk következett volna be hasonló, nem vitás, hogy mi is megragadtuk volna ezt az egyedülálló alkalmat. Nyilván elgondolkodtam volna azon is, milyen helyzetben van a másik fél, de összességében a bármelyik családtagom iránti aggodalom felülírt volna mindent. Nevezhetjük ezt önzésnek, de akár egyszerűen szeretetnek is.

Az, hogy most pont Dana mamájának adódott esélye új veséhez jutni, teljesen más megvilágításba helyezte a dolgokat. Apa szerencsére jól volt, ám felmerült benne, hogy mi lesz, ha valami balul sül el az operáció alatt, vagy esetleg utána történik valami… Ezt az orvosok sem tudták előre kizárni. Ráadásul egy ilyen hosszú és komplikált műtétet mindig komoly előkészületek és vizsgálatok előznek meg…

Sajnáltam a szüleinket, Danát és persze önmagamat is. Nem tudtam, mi lesz ezek után, egyben voltam csupán biztos: át kell gondolnom a dolgokat, és ezt csak nélkülük vagyok képes megtenni. Be is ültem a kocsimba, majd csak róttam és róttam a köröket a városban. Szerettem vezetni. Sokszor éreztem úgy, hogy ez kifejezetten megnyugtat. Többször is csörgött közben a mobilom, de nem vettem róla tudomást. Senkivel sem akartam beszélni. Esteledett már, amikor bekanyarodtam a parkolóházba, majd fellifteztem a bárba. A pulthoz lépve bourbont kértem, melyet Mario szinte azonnal elém is tett. Nem szólt, nem kérdezett, mert nyilvánvalóan látta rajtam, hogy megint szar napom van. Épp csendben iszogattam a pultnál, amikor újra megszólalt a telefonom. Meg sem néztem, hogy ki hív, csak azonnal kikapcsoltam.

– Gyere, szépfiú, ellazítalak – hallottam egyszer csak a hátam mögül, és éreztem, amint két kéz a vállamra simul. Valami nőcske elkezdte masszírozni a hátamat. Nem mondom, hogy nem esett jól, de azokban a percekben nem akartam senkitől semmit.

– Kösz, elég lesz – húzódtam is el tőle. A nő ekkor mellém ült, majd a poharamat kezdte bámulni. Vörös, göndör haja, piros, erősen sminkelt arca és hatalmas szemei voltak.

– Nincs kedved meghívni egy italra? – kérdezte vékony hangjával. Erre én intettem Mariónak, hogy keverjen valamit neki.

– Köszi szépen! – fogta a kezébe a hölgy a poharat, majd megkérdezte: – Mire igyunk?

– Arra, hogy végre nyugalmam legyen! – húztam le egyszerre a maradék whiskey-met. A nő csak kortyolgatta a pohara tartalmát, de nem igazán akart arrébb ülni és legfőképpen békén hagyni. A jelenléte kezdett irritálni, így kikértem Mariótól egy egész üveggel, majd felálltam és hátra mentem az irodába. Magamra zártam az ajtót, ledőltem a kanapéra, és csak ittam és ittam, amíg el nem nyomott végre a várt nyugalmat hozó álom.

Dana

Chicago, Illinois, Amerikai Egyesült Államok

Lassan nyitogattam a szemem, a fejem hasogatott és minden tagom sajgott. Homályos tekintettel néztem körbe. Egy fehér szobában ébredtem, ahol egyszeriben halk pittyegésre lettem figyelmes. Óvatosan fordítottam a fejemet jobbra, majd balra, mire rájöttem, hogy kórházban vagyok. Rémlett, hogy rosszul lettem, ám azt, hogy utána mi is történt pontosan, teljes homály borította. Fészkelődni kezdtem az ágyamban, próbáltam felülni, és közben véletlenül megnyomtam a kezem melletti hívógombot. Erre egy nővér azonnal a szobámban termett.

– Végre felébredt! – csapta össze a kezét örömében.

– Mi történt? – kérdeztem még mindig kábán.

– Nem emlékszik? – fürkészte az a tekintetem, miközben leellenőrizte az értékeket a rám csatlakoztatott műszereken.

– Az még rémlik, hogy rosszul éreztem magam… – dörzsöltem meg a halántékomat. – Anyukám is itt van? – jutott eszembe a következő pillanatban.

– Ő most a dialízisközpontban van vesekezelésen, de reggelig itt volt ön mellett – válaszolt a nővér, mialatt én végre felültem. – Önt úgy hoztak át ide azután, hogy rosszul lett. Még szerencse, hogy nincs messze egymástól a központ és a Northwestern Memorial – bólogatott az ápolónő, majd megkérdezte: – Fáj valamije?

– Nyomott és fáradt vagyok, de igazából… nem fáj semmim – tapogattam végig magamat.

– Helyes! Azonnal szólok a doktor úrnak – hagyott magamra. Én közben azt se tudtam, mennyi az idő, vagy hogy egyáltalán milyen napszak van. Vajon anyu mit gondol Damonről… és arról, hogy milyen ember az, aki csak úgy otthagyott minket? És vajon ő merre lehet most? Nem tetszett az összeveszésünk, ha ezt egyáltalán annak lehetett nevezni. Egyszerűen csak lelépett, és kész, vissza sem nézett, és ez az, ami engem igazán szíven ütött.

– Jó reggelt, Dana! – köszöntött Dr. Miguel Bennett, amikor belépett a szobámba. – Kate nővér azt mondta, hogy nincsenek fájdalmai – nézegette a kartonomat, melyre az előbb még az említett írt valamit, feltételezésem szerint a kijelzőn megjelent eredményeket.

– Jól vagyok… – motyogtam kissé fáradtan. – Bágyadtnak és tompának érzem magam, de talán a kimerültség lehet az oka… – találgattam.

– Ez pontosan így is van – helyeselt a doktor. – Viszonylag jók az értékei, ámbár egy kissé alacsony a vas- és a hemoglobinszintje, de ezt betudjuk a stressznek.

– Akkor nincs semmi komolyabb bajom? – kérdeztem immáron vidámabban. Nagyon örültem, hogy tényleg csak a mostanában összejött sok dolog miatt bukhattam ki.

– Túlhajszolta magát – dorgált meg mosolyogva az orvos. Ezután a nővérrel együtt távoztak, én pedig magamra maradtam a kórtermemben. Ám csupán pár percre csukhattam le a szememet, mert hamarosan kopogtattak.

– Tessék! – szóltam ki, miközben óvatosan újra felültem az ágyban. Damon apja lépett be, kissé félve. Meglepődtem, nem gondoltam volna, hogy meglátogat. Nem úgy a fia! Hasonlítottak egymásra, a szemük és a hajuk színe ugyan nem egyezett, de az arcvonásaik annál inkább.

– Hogy érzed magad? – lépett közelebb az ágyamhoz.

– Köszönöm, már sokkal jobban vagyok – kínáltam hellyel az ágyam mellett álló székre mutatva. Mr. Deeks le is ült rá, majd elmerengett egy pillanatra.

– Hát nem a sors fintora, hogy éppen a fiam barátnője édesanyjának készülök odaadni az egyik vesémet?! – sóhajtotta. Erre aztán azt sem tudtam hirtelen, mit is feleljek. A történtek nem érintettek jól…, de szerintem egyikünket sem. Mindannyian máshogy éltük meg ezeket a dolgokat. Igyekeztem mindenkit megérteni, még akkor is, ha ez nem mindig volt egyszerű.

– Az túlzás, hogy a barátnője lennék – próbáltam valahogyan a donortémáról elterelni a szót, és hirtelen erre jobb ötletem nem támadt. – De tudom, itt most nem ezen van a hangsúly – tettem hozzá gyorsan, majd csalódottan lehajtottam a fejemet.

– Sokat kellett töprengenem a döntésen, hogy tényleg szeretnék-e egy úgymond idegennek ilyen jellegű segítséget nyújtani. Ez valóban egy nem mindennapi tett volna…

– Megértem, ha a történtek után meggondolta magát – feleltem együttérzően. – Épp azt javasoltam Damonnek, hogy próbáljuk meg elfelejteni az egészet. Megnyugodhat, nem haragszunk meg, ha ön visszakozik.

– Nem gondoltam meg magamat – emelte rám David a tekintetét olyan nyugodtan, hogy szinte beleborzongtam.

– Nem? – nyeltem nagyot, amitől csak még jobban kiszáradt a torkom. Miközben Damon apján valóban elszántságot láttam, rám hirtelen egy köhögőroham tört. Ő azonnal a kisasztalomhoz lépett, és az ott lévő palackból töltött egy pohár vizet, amit sietve felém nyújtott. Mohón kortyoltam, mert szomjas és persze ideges is voltam, de ettől csak még rosszabbul lettem.

– Csak lassan – lapogatta meg a hátamat David, én pedig próbáltam normalizálni a légzésemet, hogy a köhögés mihamarabb alábbhagyjon.

– Köszönöm – nyújtottam aztán vissza a poharat. Ő eközben közelebb tolta a gurulós kisasztalt, hogy magam is könnyedén elérjem róla a dolgokat.

– Nyugodj meg, nincsen semmi baj! – simogatta meg a kezemet finoman. Kissé zavarban éreztem magam ettől a helyzettől, mivel akárhogyan is nézzük, David annak a férfinak az édesapja volt, akivel az elmúlt hetekben eléggé elmélyült a viszonyom. Mi több, ő lehet anyu megmentője is. Túl sok volt ez így egyszerre!

Damon

Hangos dörömbölésre riadtam, és ettől a zajtól csak még irritálóbb volt a fejembe belehasító fájdalom is. Nem szabadott volna ennyit piálnom!

– Damon! Azonnal nyisd ki az ajtót! – hallottam meg a túloldalról a bátyám dühös hangját.

– Jól van már, nyugodj meg! – tápászkodtam fel a kanapéról. A bejárat felé dülöngélve majdnem elvágódtam a földön heverő üres whiskey-s üvegben. Nagy szitkozódások közepette engedtem be a testvéremet.

– Na végre! – tódult be olyan lendülettel, hogy azt hittem, a tokot is kiszakítja a helyéről.

– Neked is jó reggelt… – morogtam az orrom alatt.

– Mégis mi a jó büdös francot csináltál itt több mint egy napon át? – forgatta a fejét körbe a szobában.

– Hogy mi van? – dörzsöltem meg a szememet.

– Én is azt kérdezem, hogy mit műveltél? – húzta el a sötétítő függönyöket David.

– Ennyi idő telt el? – nyögtem a fejemet vakargatva.

– Délben pontosan két napja lesz, de ez csupán részletkérdés – csóválta még mindig dühösen a fejét.

– Megvolt a műtét? – érdeklődtem még mindig kábán.

– Persze, és képzeld a kis David már tízéves lett! – gúnyolódott velem a bátyám.

– Most mi van? – forgattam a szememet. Közben felvettem az ingemet és a cipőmet, a nadrágomat pedig megigazítottam magamon.

– Hogy lett volna meg, te szerencsétlen? Ez nem olyan, mint egy lóverseny. Az előzetes vizsgálatok, amik alapján kiderül, hogy apu egyáltalán alkalmas-e donornak, már megtörténtek, utánuk még továbbiak is szükségesek, és csak ezeket követően lehet a műtétet elvégezni. De persze te is tudnád mindezt, ha nem vontad volna ki magad a dolgok alól!

– Na bumm! Pedig már azt gondoltam, túl vagyok mindezen. Mindegy! – mérgelődtem. Közben bementem a fürdőbe fogat mosni és a folyó ügyeimet elintézni.

– Apa próbált telefonon elérni! – kiáltott be utánam David.

– Kikapcsoltam – válaszoltam.

– Szólni akart, hogy a kishölgy kórházba került – folytatta.

– Kicsoda? – kérdeztem a fogaim súrolása közben.

– Annak a nőnek a lánya, akinek az apánk a veséjét akarja adni.

– Hogy mi?! Mi történt vele? – zártam azonnal rövidre a fogmosást. Visszaléptem a szobába, ahol a fivérem egyik kezével már a kabátomat, a másikkal a slusszkulcsomat nyújtotta felém.

– Az én kocsimmal megyünk, de tedd ezt el, mielőtt elkevered ebben a kupiban – tolt le.

– És hol vannak a táncoslányok? – kapkodtam körbe a fejemet, de David nem vette a poént. – Viccet félretéve, mi van Danával? Jól van? – kérdezgettem, miközben kiléptünk az irodából.

– Amikor elmentél, összeesett, és csak nemrég tért újra magához – mondta, miközben a liftek felé vettük az irányt.

– Olyan sokáig volt eszméletlen? Basszus! – fogott el az aggódás. Tudtam, hogy miattam lett rosszul, vagyis lényegében a közelmúlt eseményei miatt, amikben azért én is nagy szerepet játszottam. De egyszerűen nekem is kellett egy kis idő, hogy megemésszem a dolgokat. Sosem akartam volna rosszat neki, és reméltem, semmi komolyabb baja nem esett, mert akkor még dühösebb lettem volna magamra.

– Fogalmam sincs, mi történt pontosan, csak annyit tudok, amit már az előbb is elmondtam – közölte.

Miután lelifteztünk a parkolóházba, a testvérem kocsijához siettünk. Beültünk, és David már hajtott is kifelé. Sejtelmem sem volt, hogy Dana ennyire kikészült. Ha ezzel tisztában lettem volna, nem rohanok el olyan hirtelen a minap. Még mindig nem tudtam hova tenni kettőnk kapcsolatát, ami miatt már többször összezavarodtam.

Úton voltunk, amikor az egyik kereszteződés sarkán megpillantottam egy virágüzletet. Átfutott a fejemen, hogy talán nem kellene, de a kórházba mentünk, üres kézzel csak nem állíthattunk be.

– Itt állj meg! – mutattam mindjárt a bolt előtti üres részre. David nagyot fékezett, majd lehúzódott és megállt az általam kiszemelt helyen. Ezután kiszálltam a kocsiból, hogy vegyek valamilyen virágot. Elképzelni sem tudtam, hogy Dana milyen színűt vagy fajtát szeret, de abban biztos voltam, hogy sem pirosat, sem rózsát nem akarok vinni neki.

A kocsihoz visszaérve a bátyám szótlanul meredt rám. Szerintem még a büdös életben nem látott olyat, hogy én édesanyánkon kívül bármikor és bármilyen okból kifolyólag virágot vettem volna egy nőnek. Ahogy újra útnak eredtünk, rajtam ismételten nyugtalanság lett úrrá. Mit fogok mondani Danának? Egyáltalán hogy fog reagálni a látogatásomra? Lehet, elzavar a picsába, bár igaza is lenne… Nem elég, hogy megbántottam, de még magára is hagytam.

Amikor megálltunk a Northwestern Memorial parkolójában, én végül a virágokat a kezemben fogva szálltam ki a kocsiból.

– Azért egy zuhany beleférhetett volna – jegyeztem meg a testvéremnek. Mondjuk, sok mindent nem csináltam az iváson és az alváson kívül, de azért nem ártott volna felfrissülnöm.

Már a kórterem felé lépdeltünk, mikor hirtelen pánikolni kezdtem. Az sem igazán segített, hogy a folyosón egy feldíszített fa hirdette a karácsony közeledtét. Semmiféle ünnepi hangulatot nem éreztem.

David már kezdett volna befelé lökdösni az ajtón, ám nekem szinte gyökeret vert a lábam. Nem rám vallott, de valahogy nem tudtam, mit is mondhatnék odabent annak a lánynak, akivel ilyen érdekes, de kétségkívül különleges kapcsolatom volt.

– Gyerünk, kapd össze magadat, öcsi! – nyomta le aztán a testvérem a kilincset.

A szobába lépve megpillantottam Danát, ahogy az ágyban ül és kortyolgat valamit. Mellette az édesanyja foglalt helyet, aki miatt szinte már zavartan léptem közelebb. Nem is tudtam, melyikük miatt érzem kellemetlenebbül magamat. Dana miatt, hogy itt hagytam, vagy az anyukája miatt, aki szem- és fültanúja volt annak, hogy miért.

Dana

A teásbögre egy pillanatra megállt a kezemben, ugyanis a fiatalabbik David mellett – akit csak nemrég ismertünk meg – Damon lépett be a szobámba. Láttam, mennyire meglepődött, hogy anyut is itt találja, de persze ezt próbálta leplezni.

– Üdv ismét! – lépett oda hozzá, és egy szál virágot nyújtott át neki.

– Magának is! – köszöntötte mama kedvesen. Félve egymásra pillantottak, majd Damon kisvártatva felém fordult. Mivel mi ezután csak bámultuk egymást, anyu próbálta meg oldani a helyzetet.

– Jöjjön, David, ideje meginnunk egy finom friss kávét! – fogta karon az említett fiatalembert. Igaz, anyu nem kávézott, de most nem is ez volt a lényeg, és valószínűleg ezt rajtam kívül senki nem is tudta. Ahogy becsukták maguk mögött az ajtót, síri csend telepedett a szobára. Damon ekkor zavartan átnyújtotta a kezében maradt két szál virágot.

– Bocsi, ha tudtam volna, hogy édesanyádat is itt találom, akkor nem csak három szálat hozok – men tegetőzött, miközben átvettem tőle a különleges liliomokat.

– Csodásak, köszönöm! – gyönyörködtem bennük.

– Hogy vagy? Mi történt? – kérdezte. Arrébb húzódtam az ágyamban, hogy le tudjon ülni mellém.

– Csak a szokásos. Tudod, stressz, suli, munka… – vontam meg a vállam. A virágokat még mindig a karomban tartottam. Sosem kaptam még inkaliliomot. Vajon miért éppen ezt választotta?

– Akkor minden rendben? – kérdezte.

Azt megállapítottam, hogy borostás arcával és kialvatlan szemeivel elég nyúzottan néz ki, sőt még némi alkoholszagot is éreztem rajta, de számomra így is ellenállhatatlanul vonzó volt.

– Ha nem változik semmi, amit nagyon remélek, akkor holnap reggel hazaengednek – sóhajtottam. – És veled mi történt?

– Mondhatni, nem aludtam valami túl jól az elmúlt időszakban – grimaszolt amolyan Damon-stílusban.

– Ahogy érzem, ehhez régi öreg cimborádnak, Jimnek is köze volt – mondtam szinte már szarkasztikusan. Damont meg is leptem vele, egyből kérdőn húzta fel a szemöldökét.

– Valahogy meg kellett emésztenem a dolgokat… – felelte aztán komoran.

Nekem végső soron nem is volt jogom felelősségre vonni, hiszen mindenkinek létezett valamiféle módsze re a vele történtek feldolgozására. Csak nem szerettem, amikor túlzásba vitte a piálást.

– Ahogy elnézlek, amíg én a kórházban feküdtem kiütve, étlen-szomjan, addig te a bárban, annyi különbséggel, hogy előtte te legalább jól berúgtál. Ja, és nem is zuhanyoztál – fakadt ki belőlem. Nem mintha elszámolással tartozott volna… Ráadásul azzal is tisztában voltam, hogy miattam, miattunk került ilyen állapotba, és ez zavart is. Egy percig sem akartam bántani, sőt valahol úgy éreztem, hogy minden az én hibámból történt.

– Most erre tök mindegy is, mit felelek, mert te már eldöntötted magadban – forgatta a fejét körbe-körbe a szobában úgy, mint akit egyáltalán nem érdekel, hogy mit is mondtam pár pillanattal korábban.

– Most meg mi a bajod? – kérdeztem.

– A hely… – kezdte.

– Basszus, ne haragudj! – jutott eszembe. Említette már korábban, hogy nem szereti a kórházakat, csak azt nem tudtam, miért. Én meg még tetéztem az idegességét meg a kialvatlan másnaposságát a saját okoskodásommal. Lelkiismeret-furdalás tört rám. Ösztönszerűen megfogtam a kezét és finom, de határozott mozdulattal megszorítottam. Damon meglepődve nézett rám, de nem húzódott el. Bíztam abban, hogy rá is legalább olyan nyugtatóan hat az érintésem, ahogyan az övé rám. Nem akartam felhozni a vesetémát, és nem is akartam tovább piszkálni, hiszen örültem, hogy egyáltalán bejött hozzám. Azok után, ahogyan elváltunk egymástól, még csak nem is reméltem, hogy valaha is újra fogunk találkozni. De talán még nincs minden veszve…

– Damon, kérlek, ne haragudj rám! – néztem rá szánakozó tekintettel. Ostobának éreztem magam, hogy ennyire kirohantam ahelyett, hogy örültem volna annak, hogy még láthatom.

– Írd majd meg, hogy holnap mikor engednek ki. Eljövök érted – állt fel ekkor az ágyról, majd homlokon csókolt pont úgy, mint ahogy a legutóbb…, ami után elhagyott.

– Megígéred, hogy egyenesen hazamész, végre letusolsz, rendesen eszel és holnapig kialszod magad? – kérdeztem tőle félénken.

– Nos, nem szokásom bárkinek is bármit ígérgetni, de most az egyszer így teszek, főnök! – lépett ki a kórteremből. Én pedig mosollyal a szám szegletében nyúltam el az ágyamon a gondolattal, hogy mégsem reménytelen a helyzetünk.

Damon

Amikor a bátyám visszavitt a bárhoz, fel sem mentem, a parkolóban egyből átültem a kocsimba, majd a lakásomhoz hajtottam. Fáradt és nyúzott voltam, és bántott, hogy Dana ilyen szar állapotban látott. Bár az meglepett, hogy még csak nem is rejtette véka alá a véleményét. Mérges volt rám, annyi szent! Mondjuk, ő sem nézett ki jobban – bágyadtan és letörten –, mint én, de számomra még így is gyönyörű volt.

Megkönnyebbültem, hogy nem történt komolyabb baja, és tényleg csak a túl sok stressz és a rá háruló teher merítette ki a szervezetét. A neki tett ígéretemet megtartottam, és miután elvégeztem minden teendőmet, fáradtan, de már sokkal nyugodtabban dőltem be az ágyamba.

* * *

Másnap reggel kipihenten ébredtem. Még a reggelire sem akartam időt vesztegetni, csak gyorsan felöltöztem, fogat mostam, és siettem is a kórházba. Dana szobájába lépve meglepetten tapasztaltam, hogy már elkészülve ül az ágya szélén, mellette egy kisebb hátizsák hevert.

– Jó reggelt! – köszöntöttem.

– Neked is! – üdvözölt vidáman. A haját hátul összefogta, csak egy póló és egy farmer volt rajta, de így is nagyon csinos volt.

– Máris kész vagy? – kérdeztem kicsit még mindig kimérten.

– Hajnal óta fent vagyok, nem bírtam tovább aludni – vigyorgott sejtelmesen.

– Csak nem engem vártál ennyire? – vontam össze a szemöldököm. Nem felelt, csupán szelíden elmosolyodott. Leültem mellé az ágy szélére. Furcsa, de én is vártam, hogy újra láthassam.

– Sokkal jobb színben vagy, mint tegnap – pásztáztam végig arcának minden egyes pontját. Barna szeme élénken csillogott, arca egészségesen ragyogott és ajkai pirosan duzzadtak. Már éppen közelebb hajoltunk volna, hogy megcsókoljuk egymást, amikor betoppant az egyik nővér a kórterembe.

– Tessék, Dana, a zárójelentése! – nyomta a kezébe a papírokat a nő, azután rögtön távozott is. Dana eltette az iratokat a hátizsákjába anélkül, hogy megnézte volna őket. Rám pillantott, nagyot sóhajtott, majd végül felállt. Felemeltem a hátizsákját, és megindultunk a kocsihoz.

Egy szót sem szóltunk egymáshoz, így a rövid, tizenöt perces autóút maga volt a kínszenvedés. Nem tudtam, ugyan mit is vétettem, hogy hallgatással büntet. Vagy csak rosszul van? Nem…, azt nem hinném, most kapott papírt arról, hogy egészséges, és nyilván ezért is engedték haza. Ha értenék a nők nyelvén…, azaz a jelenlévőt megértenem, attól kifejezetten boldog lennék.

Persze két dugót is sikerült kifognunk, az elsőt nem sokkal az indulást követően, a Chicago folyó fölötti William P. Fahey híd előtt. A másikat pedig a South Damen Avenue-n. Ennyire nem utáltam még ezt a rengeteg autóst, pedig eddig sem voltak éppen a szívem csücskei. De Dana hallgatása indulatossá tett. Az egész utat végigszentségeltem hol magamban, hol halkabban, az orrom elé morogva, de a csajom ez utóbbiakra sem reagált semmit, és ez roppantmód bosszantott. Amint megérkeztünk a Taylor Streeten álló lakásuk elé, leállítottam a motort. Dana kicsatolta az övét, majd felém fordulva végre megszólalt, és a kórházi beszélgetésünket folytatta.

– Azért lettem sokkal jobban mára, mert tegnap végre láthattalak – simogatta meg simára borotvált arcomat. Ígéretemhez híven előző este tényleg rendbe szedtem magamat, és ehhez a borotválkozás is hozzátartozott. Most igazán jól néztem ki, és még az illatom is friss volt.

Dana mélyen a szemembe nézett, majd miközben továbbra is az arcomat cirógatta, egyre közelebb ha jolt hozzám. Hüvelykujját körkörösen mozgatta végig az ajkamon, s ezalatt nagyokat sóhajtott. A légzésem szaporábbá vált, a szívem úgy vert, mint egy fiatal tinédzsernek, és az agyamat elhagyta a vér; legszívesebben azonnal magamévá tettem volna. A két hotelszobás alkalmat leszámítva nem voltunk együtt, csak szenvedélyes öleléseket és heves csókokat váltottunk.

Kicsatoltam az övemet, majd átöleltem a hátát, hogy én is közelebb tudjam őt magamhoz. Végre mámoros csókban olvadtunk össze, ami hosszú volt, forró, érzelmekkel teli, és kárpótolt az elmúlt gyötrelmes percekért, na meg napokért. Tarkóját lágyan tartottam nagy kezeim között, miközben továbbra sem szakadt el az ajkunk egymástól. Most semmi sem számított, csak hogy velem volt, és ő is ugyanúgy vágyott rám, ahogy én rá.

Ám egyszer minden véget ér, ahogyan ez a pillanat is tovaszállt. Dana elhúzódott, és továbbra is zihálva a homlokát az enyémhez nyomta.

– Soha többet ne hagyj magamra! Úgy pláne, hogy nem beszéltük meg a történteket. Az, hogy ott hagytál egyedül az utcán, rohadt szarul esett… – suttogta az ajkaimba. Most már végre tudtam, miért nem szólt hozzám egész úton. Ezt akarta velem közölni olyan formában, hogy túlzásba se essen közben, és nekem se legyen kellemetlen.

– Sajnálom – simítottam ki a haját az arcából, miközben fátyolos szemekkel fürkészett. Hatalmasat sóhaj tottunk mindketten, majd újra megcsókoltuk egymást, ám ezúttal már sokkal lágyabban.

– Gyere, anyu készített reggelit, és téged is meghívott – pattant ki a kocsiból Dana.

– Szerintem ez nem valami jó ötlet – szálltam ki én is. Kivettem a táskáját a csomagtartóból, és végül mindketten megindultunk a lépcső irányába. Beütötte a kódot, majd ment előttem, míg a második emeleti lakásuk elé nem értünk. Ekkor letettem a táskát a földre, ugyanis valóban nem tartottam jó ötletnek, hogy bemenjek. Egyrészt, mert Dana épp csak most jött haza a kórházból, és nyilván együtt szeretett volna lenni az anyukájával. Másrészt, mert így olybá tűnhetett, hogy én vagyok a fiúja, ami persze nem teljesen volt igaz.

– Ne aggódj, nem a kezemet kell megkérned, csak beköszönsz, és ha végül úgy érzed, pár falat lemenne a torkodon, akkor eszel velünk a finomságokból – olvasott a gondolataimban Dana, közben pedig benyitott a lakásukba. Nagyot sóhajtottam, lehajoltam a táskáért, azután beléptem utána. Miközben becsuktam magam mögött az ajtót, ő kibújt a cipőjéből, elvette a kezemből a hátizsákot, majd miután a konyha felé mutatott, eltűnt az egyik helyiségben. Én jobbnak láttam megvárni. Ezalatt volt alkalmam körbenézni a lakásban, ami szép, de szerény volt, viszont határozottan feldobta a sok karácsonyi girland és dísz.

– Dana, te vagy az? – hallottam meg egyszer csak Donna kiabálását a konyhából.

– Igen! Azonnal megyünk – felelt neki a lánya, aki ekkor ismét feltűnt előttem. Megfogta a kezemet, majd bevezetett oda, ahol az asszony tartózkodott.

– Buongiorno![1] – kiáltott fel örömében az anyukája.

– Buongiorno – viszonoztuk szinte egyszerre a köszönést. Persze azonnal megölelték egymást, én pedig a kezemet nyújtottam a nő felé, aki engem is rögtön magához húzott. Ettől aztán, ha lehet, még inkább zavarba jöttem.

– Foglaljatok helyet! Nagy dolgot ne várj, Damon, de van tükörtojás, sült bacon, puha, ropogós kenyér, illetve friss kávé is. És egy kis meglepetés, ami nem is tudom, igazából kinek is szól – kezdte vidáman az asszony. A sok finomság láttán még a nyál is összefutott a számban, és mivel otthon a nagy sietség miatt nem ettem, így a gyomrom is éhesen kordult egyet. Erre persze mindkét hölgy hangos kacajban tört ki.

Mialatt levetettem és a szék támlájára terítettem a kabátomat, láttam, hogy a konyha úszik a karácsonyi díszekben. Nem túlzás egy kissé? – gondoltam, aztán leültem, hogy megreggelizzek a vidám nők társaságában. Bajom csak nem lehet belőle?!

– Kávét, Damon? – kérdezte Donna, miközben szedtem mindenből.

– Igen, köszönöm – válaszoltam, és már haraptam volna az első falatomba, amikor is Dana finoman megbökött, és csak a fejét rázta. Nem értettem, mi lehet a baja. Az anyukája háttal állt nekünk, de a következő pillanatban már fordult is az asztal felé, hogy letegye a kávéinkat. Megfigyeltem, hogy magának nem töltött, feltételeztem a vesebetegsége miatt, illetve a baconből és a tojásból sem evett.

– Gyere, anya, most már ülj le közénk! – invitálta a lánya. Az asszony helyet is foglalt, megfogta a kezünket, majd lehajtotta a fejét.

– Uram, köszönjük az ételt, áldott legyen a neved. Ámen! – mondta a rövid, de lényegre törő asztali áldást.

– Ámen! – ismételte Dana.

– Ámen! – motyogtam én is zavaromban. Ledöbbentem, hogy megköszönik az asztalon lévő ételt. Egy pillanatra el is szégyelltem magamat, mert mi soha az életben nem hálálkodtunk semmiért sem. Mindenünk megvolt, így az volt számunkra a természetes. Mindenesetre ez is egy olyan dolog, amelyik nem kizárt, hogy változni fog az életemben. Dana egyre inkább hatással volt rám, és ez kissé megrémített.

1. 1 Jó reggelt!

Dana

– Milyen a reggeli? – kérdezte anyu Damontől.

– Nagyon finom, asszonyom! – nyelte le ő a falatot a válasz előtt.

– Szólíts nyugodtan Donnának – javasolta anyu.

– Rendben – bólintott Damon.

– A kávé?

– Mama, mindennel meg van elégedve a vendégünk, csak hagyd, hadd egyen végre. Hallottad te is, hogy milyen hangosan hiányolta a gyomra az ételt – mosolyogtam anyára. Tudtam jól, hogy Damon izgatott, amiért feljött hozzánk, és én is az voltam, mert még soha nem hoztam fel egyetlen pasit sem a lakásunkba.

Amikor már majdnem mindent elfogyasztottunk az asztalról, anya felpattant, és elővett a sütőből egy tepsi frissen sütött cornettit.

– Voilà! Íme a meglepetés! – mutatta felénk. Elcsodálkoztam, mert főzni szokott, de sütni elég ritkán, pláne nem péksüteményt. Ezt a mostanit, úgy éreztem, csakis Damonnek köszönhettük.

– Vegyetek róla, mert nincs több hely az asztalon, ahová letehetném.

– Köszönöm, mennyei az illata – fogott meg egyet Damon, és bele is kóstolt a frissen sütött, croissant-szerű süteménybe. – Nutellás… – ízlelgette. – …nagyon finom – dicsérte a csodás művet.

– Örülök, hogy ízlik, viszont most nekem le kell mennem a kisboltba – tette vissza anyu a tepsit a már elzárt sütőbe. – Köszönöm, hogy hazahoztad a lányomat! Te pedig ma még pihensz, de holnap már iskola! – nézett ekkor rám. Miután megöleltem, megpusziltam, fogta magát, és kisietett a lakásból.

– Vásárolni megy? – kérdezte Damon.

– Nem, itt eladó az alattunk lévő kis élelmiszerboltban. De a betegsége miatt csak csökkentett munkaidőben dolgozik.

– Rendes a főnöke, hogy így is tovább alkalmazza – állapította meg Damon.

– Igen. Nagyon sokan azonnal elküldték volna a betegség diagnosztizálását követően, és esélye sem lett volna máshol elhelyezkedni ilyen állapo