A szerző korábbi kötetei

Egy estély a kastélyban

Találkozások I. – Az idegen

Találkozások II. – Az átutazó

Találkozások III. – A jövevény

Találkozások IV. – A barát

Vörös posztó

Bíborbetűk

Fény a dombok mögött

A szív szabadságharcosai

A messziről jött fiú

Most élsz

A fekete rózsa

A fényfestő

Az aranyműves fia

Kétszáz éves szerelem

Még látlak odafenn

Az élet hangja

Porlik, mint a szikla

A leggazdagabb árva

Elsuttogom százszor

Vakrepülés

Légikisasszonyok – trilógia

Copyright © Bauer Barbara, 2024

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv Tillai Tamás

Szerkesztő V. Detre Zsuzsa

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-687-139-0

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Semmi sem az, aminek látszik.

Az igazság az álarc mögött van.

Kell egy hely, ahol elmondhatod, ahol
meghallgatnak, ahol megértenek, ahol
elhiheted, hogy amit érzel, az nem bűn!

Egy

Drága Barátnőm!

Ha nem egy könyv első oldalán találkoznánk, hanem a való életben, akkor most nem a soraimat olvasnád, hanem éppen felmennél néhány lépcsőfokon a bejáratig, és arra készülnél, hogy megemeld a nehéz, fényesre kopott rézkopogtatót. Aztán körbenéznél. Beleszippantanál az alkonyatba, keresve az édes, már-már émelyítő virágillat forrását, megszokásból elolvasnád a névtáblát, ami nem valami elegáns, mégis kedves, hiszen valaki kézzel formázta, majd kiégette, lefestette, és ami azóta már itt-ott megrepedezett, de ettől csak még becsesebb.

Nem akarnál leskelődni, visszatartana a jó modorod, mégis, a szemed sarkából be-bekukkantanál az ajtó melletti keskeny ablakon, kihasználva, hogy nincs rajta függöny, de aztán elmosolyodnál, tán a fejed is megcsóválnád, amikor rájönnél, hogy a keretben tejüveg van, ami elmossa a mögöttes látványt.

Aztán vennél egy mély levegőt és kopognál. Talán kétszer-háromszor. Nem többször, mert valamiért ennyiszer szoktunk kopogtatni.

Aztán visszahúznád a kezed, és várnál. Néznéd a tejüveget, dereng-e mögötte mozgás.

Mivel számítanék a jöveteledre, hamar ott lennék, kinyitnám az ajtót, kitárnám előtted, és beinvitálnálak.

Ismerős lenne, ami fogad. Kelt tészta, aromagyertya és az évek óta használt öblítőm szaga keveredne a vendégek hozta illatok elegyével.

Talán elsőként érkeznél, de lehet, hogy a többiek már bent lennének. Némelyek kezében egy pohár ital, kávé, harapnivaló. Egy pillanatra talán megtorpannál, hogy felmérd a helyzetet. Kit ismersz, vannak-e idegenek. Néhányukkal már találkoztál, van, akinek nem emlékeznél a nevére, de talán bevillanna a története. Amit legutóbb osztott meg velünk. Ami miatt vele nevettünk.

Pásztáznád tovább az egybegyűlteket. Megakadna a szemed valakin, aki legutóbb nehezen nyílt meg, de aztán mi is könnyeztünk, ahogy mesélt. Ó, és ő is itt van, kapnád oda a tekinteted egy felszabadultan nevetgélőre. Előző alkalommal nem volt ilyen könnyed. Amikor mesélt, szorongott. Tartott tőle, hogy majd ítélkezünk felette és ítélkeztünk is. Úgy szoktunk. De ahogy hallgattuk, rájöttünk, mi sem vagyunk különbek. És ekkor már inkább hálásak voltunk neki, hogy elmondja helyettünk, ami a mi szívünket is nyomja.

És észrevennéd az örök megfigyelőt is, aki látszólag mindig csak hallgatóságnak jön. De ez senkit nem zavar. Végre valaki, aki nem mondja meg, mit kellene tenned. Csak hallgat. Meghallgat. De azért nem bánod, hogy itt van az a másik is, aki mindenkinek ad egy jó tanácsot. Most is éppen magyaráz, nagy lendülettel. Mert igen, pontosan tudja, hogy hogy kéne, hisz hányszor, de hányszor végiggondolta már… fejben. Aztán ő is visszatér a hétköznapokhoz.

Persze akad olyan is, aki tényleg jól van. Talán most örülnél neki, mert mintha mindig azt sugallaná, hogy van remény. Hogy van tündérmese, napos oldal, paradicsom, fehér lovon herceg és elérhető testsúly. Na persze, nem mindig tesz boldoggá a jelenléte. Van, hogy kifejezetten irritál. Bosszant, hogy mindig vidám, ott virít a homlokán, hogy kösz, jól vagyok, felhíva a figyelmedet arra, ha te meg éppen: nem.

Lassan beljebb mennél, miközben már többen észrevettek, üdvözölnek, örülnek neked.

A háttérben halk zene szólna, egészen halk, ha nem figyelnél, észre sem vennéd. Ahogy a fényeket sem. Mert nem a mennyezetről árasztják el a kecses bútorokkal berendezett helyiséget, csak hangulatot teremtenek, amit a tenger színei, finom szövetek, süppedős szőnyegek szolgálnak még. Mintha csak a homokos tengerparton lennénk. Még az ablakból beáradó friss levegő és az este nyíló illatos virágok közt muzsikáló tücskök is ezt az érzést erősítik. Meghitt, barátságos. A polcok könyvektől színesek, a fotelek kényelmesek, az asztalon ízek kavalkádja. Otthonos, olyan, ahol mindenki jól érzi magát.

Miközben lassan felmérnéd a terepet, én töltenék neked egy italt. Tudom, hogy mit szeretsz. Egy pohár bor, vagy valami erősebb, bátorító vagy éppen kényeztető koktél, vagy csak egy hűsítő, esetleg egy pohár víz, valóban csak azért, hogy ne legyen üres a kezed. A hangulatodhoz mérten választanék. Majd megkínálnálak a falatnyi pogácsával, ami sosem maradhat el. Ami nemcsak omlós és finom, hanem meglepetést is tartogat. Aminek a tetejét különféle magok díszítik, és mindig keverek bele egy kevés sót. Durva, formátlan kristályokat, amik a legváratlanabb pillanatban kerülnek a fogaid közé, akkor okozva meglepetést, amikor nem is számítasz rá. Hirtelen azt sem tudod eldönteni, hogy jólesik-e a sókristály váratlan felbukkanása, ami a megszokott falatot egyszerre másmilyenné teszi. De egy biztos. Fokozná az ízélményt. Felpezsdítené a hangulatot, akárcsak egy ilyen este. A lányokkal. És bármilyen hangulatban is érkeznél, csupán néhány perc elég lenne, hogy elengedd magad.

Fontos a család, fontos a munka, fontos az élet fontos oldala, de kell egy hely, ahol leereszthetsz. Ahol nem kell megfelelned. Ahol kimondhatod. Ahol veled nevetnek, veled sírnak, veled ünnepelnek, veled hallgatnak. Ahol pontosan tudják, hogy miről beszélsz. És azt is, hogy miről nem.

Mert azt hiszem, sőt, biztos vagyok benne, hogy készen állsz rá. Hogy végre félre tudod tenni a terveidet akkor is, ha aggaszt a jövőd, és akkor is, ha örömmel tervezel. És be tudod csukni a fotóalbumot, akkor is, ha jó érzés a megsárgult fotók között időzni, és akkor is, ha jól kibőgöd magad fölöttük. De eljött az idő, és ezt te is tudod, hogy belásd, egyik sem az életről szól. A terv és az emlék is csak egy belső utazásra hív. Az életet viszont a testeddel kell élned. Érintő kezek, valódi könnyek, hangos nevetés, kimondott szavak, ízek, színek, illatok között.

De ez egy könyv, egy történet teremtette világ, nem a valóság rézkilinccsel és igazi koktélokkal. Egy hely, ahová bármikor beléphetsz. Ugyan nem kopogsz az ajtón, és én nem siethetek eléd, de ne is törődj vele! Ettől még várlak, várunk a Kék Macska Klubban!

Ahol csak te és mi vagyunk jelen. Nők, csajok, asszonyok… barátnők.

Békési Betti

2024 nyara

Kettő

Amikor két pohár összekoccan, mindenki hajlamos valami jóra gondolni. Legyen szó köszöntőről, jókívánságról, gratulációról. Ihatunk a szebb jövőre, boldogságra, egészségre, de még egy halotti toron is annak reményében emeljük a poharunkat, hogy a megboldogult jobblétre szenderült. Éppen ezért a koccintásból nem jó kimaradni. Különösen, ha az egy átlagos nap átlagosnak ígérkező estéjén történik, ráadásul nem átlagos körülmények között. Persze ezt előre sosem tudhatjuk.

Mindenesetre ki ne vágyódna olyan életre, ahol a jó beszélgetések, baráti összejövetelek a hétköznapokhoz tartoznak. Ahol nem mentség a rohanás és a van elég bajom arra, hogy megtagadjuk magunktól a jót.

Így történt azon az estén is, amikor a kellemes, nyáresti alkonyatban, abban az időben, amikor a legtöbb család a vacsorához készülődik, és az előkert pázsitját éppen lágy vízpermet öntözi, és amikor a kisváros nyugalmát már az autók zaja sem zavarja, hogy két nő a konyhaablakra gondosan felszerelt vitrázs mögött, borospohárral a kezében jókedvűen cseveg azzal a nyugodt tudattal, hogy senki nem látja őket.

Megfigyelnek és csevegnek. Nem tudni, miről, mert abból a távolságból, ahonnan ők és a kertváros is jól látszik, a hang már nem hallható. Csak a nagyobb gesztusok vehetők ki. Néhány karmozdulat, és a hozzájuk képzelt hangtalan nevetés meg, a borosüveg dugójának szisszenése.

Idilli.

Két házzal odébb ennél mozgalmasabbnak ígérkezik az este. Vendégek érkeznek itallal, virággal és egy tálca süteménnyel. Házaspár két gyerekkel. Még el sem érik a kiskaput, amikor bentről nagy ovációval ront elő a család, egyenesen a grill mellől. Legalábbis az egyenkötény, a hosszú húsfogó villa és a hőálló kesztyű – mintha mindezt elfelejtették volna letenni a vendégek fogadása előtt – erről tanúskodik. Mindenki örül mindenkinek, és – talán, hogy a hús oda ne kapjon – már el is tűnnek a ház mögötti kertben. Csak a hangjuk hallatszik, és ekkor már a fűszeres zsír illata is ott terjeng a levegőben.

Kellemes.

Más mozgás ebben az időben nincs az utcában. Csend és béke honol, már-már ingerszegénynek nevezhető a környék. Nincs egy kocsma vagy egy fancy bár se közel, se távol. Ide mindenki hazaérkezik, hogy zavartalanul élje az életét. Semmi luxus, ahogy a nélkülözés sem jellemzője a környéknek. Végletek nélküli, eseménytelen élet, ami annak, aki benne él, természetes, másnak vágyott, vagy éppen középszerű. Minden csak nézőpont kérdése.

Mindeközben a két nő a borospohárral még mindig az ablaknál áll, de aztán hirtelen abbamarad a beszélgetés, és a függöny mögül bámulnak kifelé, értetlenül. Egyelőre nem is szándékoznak felfedni ottlétüket, mintha arra számítanának, hogy hirtelen megértik, mi történik odakinn. Olykor egymásra néznek, várva a magyarázatot, ami csak nem érkezik. Annál nagyobb léptekkel közeledik az, akire felfigyeltek. Magas, őszes, sportos, megjelenése kiegyensúlyozottságról, pillanatnyi állapota zaklatottságról árulkodik. Mindehhez akkora virágcsokrot lóbál a kezében, amitől a környék összes romantikára vágyó szíve megdobbanhatna.

Talán valami feszültség is megjelent a levegőben, de még ez sem változtat azon a tényen, hogy az élet errefelé ideális. A gondosan ápolt kertek, bort kortyolgató barátnők, a virágcsokorral érkező sármőr, a grillező család, a környéken honoló nyugalom a legtöbb embert arra emlékezteti, hogy van mire irigykedni. Mert hiszen – valljuk csak be – mások életéből nem a mások élete érdekel, hanem az a része, amire vágyunk belőle, vagy az, amit el akarunk kerülni.

A legtöbben igent mondanánk arra, ami ezen az estén, ebben a néhány percben elénk tárult. A legtöbben beköltöznénk a rendezett otthonok valamelyikébe, és a legtöbben szívesen élnénk a békés, bár ettől kétségtelenül kissé unalmas hétköznapokat. És ha felmerülne a kérdés, hogy hol van benne az izgalom, a kihívás, arra is lenne forgatókönyvünk: Csak kapjam meg az alapcsomagot, a többit már megoldom. Mert hát mindig van egy elérhetetlennek tűnő cél (ami éppen az elérhetetlensége miatt az oka minden bajunknak), és ha az az ölünkbe hullana, onnan már bármit megoldanánk. Gondoljuk.

És hogy az irigylésre méltó életek száma csak tovább nőjön, ebben a pillanatban egy apró, tűzpiros autó fordul be az utcába, leparkol egy ház elé, aminek a kerítése kissé kopott ugyan, de a gyepét a napokban nyírták, az ablakai ragyognak, és teljesen üres. Arra vár, hogy valaki megtöltse élettel, és ehhez minden adott is.

Tökéletes.

Az autóban ülő nem tétovázik. Lendületesen kikászálódik, és akkorát sóhajt, mint aki a víz alól bukkan fel. Talán messziről vezetett idáig, vagy izgatott, mindenesetre még a kezét is a szívére szorítja, mint aki meghatódott, vagy éppen megnyugodott. Magas, kissé telt, ráadásul éppen úgy, ahogy a legtöbb nő szeretne telt lenni. Nagy mell, kerek csípő és a minden megevett falatra mentségül szolgáló vékony derék. Nőies anélkül, hogy folyton a kalóriákat kellene számolnia. Mert ennél az alkatnál néhány kiló ide vagy oda nem számít. Elvész a domborulatok között. Nincs állandó fogynom kell kényszer, ahogy a tartanom kell a súlyomat nyomás sem állítja meg félúton a száj felé villára szúrt sült húst. Az ilyen alul-felül domború nő jóízűen eszik, nagyokat nevet, és bizonyára a lelke is rendben van. Ráadásul jól öltözött, a kései időpont ellenére a szemén széles napszemüveg, dús, kalászszőke haját laza kontyban viseli, amelyből kiszabadult néhány tincs. Vagy szándékosan engedte ki őket, hogy finoman keretezzék az arcát?

Miután alaposan szemügyre veszi a házat, egyetlen bőröndöt emel ki a csomagtartóból, amit gondosan leállít az autója mellé, majd a hátsó ülésről kihúz egy kisebb táskát, a bőrönd kiegészítőjét, végül laza mozdulattal a vállára lendíti retiküljét. Egy gombnyomással bezárja az autót, de mielőtt elindulna a bejárat felé, a napszemüvegét feltolja a feje tetejére.

Magabiztos.

A két nő a borospohara fölött ekkor már nem is a virágcsokros férfit figyeli, egy szempillantás alatt teremnek kint a ház előtt, éppen akkor érve a kocsifeljáróra, amikor a férfi is odaér.

Ott állnak ők négyen. Három nő, az egyik bőröndökkel, a másik kettő borospohárral, és egy férfi, óriási csokorral a kezében. A levegőben sült hús fűszeres szaga terjeng, keveredve az alkonyatban magára találó estike, lilaakác, jázmin és holdvirág bódító illatával. A lemenő nap súrlófénye játékos szivárványcsóvákat szór a locsolókból szétspriccelő vízpermetbe. És csak hogy a kép még giccsesebb legyen, a járda mentén éppen felgyúló kandeláberek gyöngysorként futnak szét a házak között.

Az egész olyan, mint egy karácsonyi képeslap… nyáron.

Minden tökéletes.

Azt az egy apróságot leszámítva, hogy négyük közül az egyik én vagyok, és pontosan tudom, hogy az ideális kép csak látszat. A piros autóval, bőröndökkel, magabiztossággal együtt. Azt pedig azonnal fel tudom mérni, különösen, miután hallótávolságon belülre kerültem, hogy a helyzet, amibe csöppentem, messze nem idilli.

Ugyanis az élet csupa látszat. De gondolom, ez nem újdonság. Ahogy az sem, hogy látszatéletet mindig csak mások élnek. Mi sosem. Mi sosem próbálunk mást mutatni, mint ami a valóság. És mi sosem próbáljuk még magunkat is becsapni. No persze!

Talán én sem gondoltam ezt végig egészen eddig az estéig.

Térjünk vissza oda, hogy megérkeztem. Egyedül. És senki nem is feltételezi, hogy a többiek majd utóbb követnek. Különös tekintettel arra, hogy a környéken már mindenki tudja, hogy elkelt a sarki ház, és egy egyedülálló nő vette meg (pedig valójában nem is történt adásvétel), és ezen a környéken mindenki az egyedülállóra fókuszál. Hisz ezen a környéken mindenki életéből éppen ez az, ami hiányzik. Az önálló, önmegvalósító, önállóan döntő, önmagáért élő nő képe, ami már rég elhomályosult a családi fotókon is. Mert ezen a környéken nincs ilyen. Özvegy és elvált persze van, gyerekekkel, unokával, rokonsággal, de a választott egyedülállóság, nos… az egyedülálló.

És amilyen gyorsan híre ment a leendő szomszédnak, olyan gyorsan születtek meg a hangos sajnálkozó és a titkon irigykedő megjegyzések. Mert véleménye mindenkinek van.

Mire készen álltam a költözésre, már mindent tudtak rólam. Hogy pszichológus (tény) vagyok, és gazdag (feltételezés). Nincs férjem és nincs gyerekem (tény), mert bizonyára ez idáig a karrieremnek éltem (feltételezés). Hogy beleuntam a fővárosi életbe, és noha még csak ötvenéves vagyok, visszavonultam, mert megtehetem. Független vagyok, boldog, és azt csinálok, amit akarok, persze ez elég önző dolog, noha igazam van, az én életem, úgy élem, ahogy akarom, meg hát melyik férfi akarna egy ilyen karrierista nő árnyékában élni, és különben is, talán csak nem jött nekem össze (feltételezés, feltételezés, feltételezés).

Hát ezért rohant ki a két nő a borospoharát szorongatva. Kíváncsiságból.

De mielőtt elmesélem, hogy mi történt azután, hogy ott, a kocsifeljárón találkoztunk, egy kicsit visszamegyek az időben. Ugyanis a történet valójában akkor kezdődik, és a találkozással folytatódik, így egy rövid kitérő következik.

Negyvenhárom évvel korábban

A frissen vágott fű illata még ott terjengett a levegőben. Mert a füvet még utoljára le kellett nyírni. Ki tudja, hogy miért, hisz semmi értelme nem volt, de így kellett lennie. És miközben apa nagy lendülettel tolta fel és alá a fűnyírót, anya az ablakokat pucolta. Mindketten kapkodtak, mintha versenyeztek volna. Szó nélkül, összeszorított szájjal, elszánt tekintettel tették a dolgukat, kizárva a külvilágot.

A kocsifeljárón dobozok sorakoztak, az utánfutón bőröndök és néhány kisebb bútor szorongott gumipókkal összekötve. A csomagtartóban sem maradt hely egy teaszűrőnek sem.

Aztán a fűnyíró visszakerült a garázsba, mert az új helyen arra nem lesz szükség.

Megvárták, hogy a teherautó elinduljon a dobozokkal és mindazzal, amit nem lehet beszuszakolni egy személyautóba. Már mindhárman benn ültek, becsatolva, útra készen, hol a távolodó plató után nézve, hol a házra, ahol az elmúlt években éltek.

Anya feltekerte az ablakot, miután a frissen nyírt fű illata mellé bekúszott a költöztetőautó után ott maradt gázolaj maró bűze.

Nem volt mire várni. Apa beindította az autót, és vetett egy pillantást a feleségére. Találkozott a tekintetük, meg is kapaszkodtak egymáséban, de nem szóltak. Elégszer átbeszéltek mindent az elmúlt időszakban. Elhasználtak minden szót, néhányat talán a kelleténél is többször. Már nem volt mit hozzátenni, de még csak elvenni sem. Elég volt a pillantás.

Aztán hátrafordultak, szinte egyszerre, mintha összebeszéltek volna. Megnézték a lányukat, aki az arcát az ablakhoz tapasztotta, és szokásához híven a nyelvét kissé kidugta, összenyálazva az üveget, de nem szóltak rá. Az orra hegyét is nekinyomta az ablaknak, így a nyálas folt fölött apró páramező keletkezett. Így nézte a házat. Akkor sem mozdult, amikor az autó elindult. Hátrafelé. Távolodva a garázstól, a háztól, az előkerttől. Huppant ott, ahol a beálló találkozik a járdával, aztán apa kiszállt, és becsukta a nagykaput. Utoljára.

Anya ekkor ismét hátrafordult. Nézte a lányát, aki azóta sem változtatott a tartásán, csak a foltok lettek nagyobbak az arca körül. Felé nyújtotta a kezét, de a kislány nem fogta meg. Nem is szólt. Végül az anya visszahúzta a kezét, miközben a férje újra beült az autóba. Sebességbe tette a kocsit és gázt adott, éppen akkor, amikor a lányuk egy hirtelen mozdulattal kinyitotta a hátsó ajtót, és kiugrott az autóból.

Mire az édesanyja utolérte, a kislány már két kis kezét az arca mellé emelve tapadt a konyha ablakának üvegére, úgy kémlelt befelé. Az ovális ablaknál, ami olyan különlegessé tette a házat. Mintha egy hajó ablaka lenne, ahonnan izgalmas kifelé kémlelni, figyelni, hogy mi történik odakinn a nyílt vízen. De most a kislány befelé nézett.

Az asszony először nem is sejtette, mit bámulhat a lánya, de aztán ő is közelebb ment. Az üveg csillogott a fényben, őket tükrözve vissza, de amint közelebb lépett, árnyékot vetve, már látta, hogy mi van odabenn, aminek nem kellene ott lennie.

Ott volt a belső párkányon.

Az elmúlt napok, sőt, hetek a csomagolásról szóltak. Mindent gondosan bedobozoltak, összekötöztek, zsákba tettek, lapra szereltek. Mindent felcímkéztek. Mi marad, mit visznek, mit adnak vagy ajándékoznak el. Mi kerül a teherautóra, és mi a csomagtartóba. És mi az, ami a kukába kerülhet. Vagy tűzre.

Mindnyájan csomagoltak. Mindnyájuknak volt egy nagy doboza, amibe a legszemélyesebb dolgaikat tették. A csak az enyém dobozba. Azt pakolták bele, ami fontosabb, mint a többi, mert törékeny, mert a mindennapok kelléke, mert értékes, mert emlék. Mert elsőként kell majd ott lennie, ahol folytatódik az élet, összekapcsolva azt, ami elmúlt, azzal, ami ezután következik, segítve majd a visszaemlékezést, vagy éppen befoltozva a lassan kopó emlékekben keletkezett hézagokat.

Együtt töltött hosszú, gyorsan múló évek újrarendezése volt ez, évről évre, tárgyról tárgyra. Mintha az élet azt követelte volna, hogy a folytatás előtt vetítsék le újra a filmet. Vágatlanul. Mert muszáj!

Hogy maradhatott ki éppen ez?, szorult össze az asszony szíve, ahogy hol a lányára, hol az ablakra nézett. De egy macskát mégsem dobozolhat be az ember, akkor sem, ha éppen költözik. Ez persze nem mentség. A kislány szemében biztosan nem az.

Az asszony nem szólt egy szót sem, csak az ajtóhoz sietett, miközben előhalászta a kulcsot, amit néhány perccel korábban azzal a tudattal tett el, hogy soha többé nem fogja használni. Egyszerűen csak megőrzi azzal a gondolattal, hogy lesz egy kulcsa a múlthoz. Valójában oda kellett volna adnia a vevőnek, de amikor arra került a sor, és ő a kulcstartót babrálta, a két kis horgolt, rózsaszín babarózsát, a vevő átfogta a kezét, és ráhajtotta az ujjait az apró virágra. „Tartsa csak meg emlékbe. Úgyis lecseréljük az összes zárat.”

Kinyitotta az ajtót, a lánya pedig beszaladt, és óvatosan magához ölelte a macskát. Nélküle nem volt éjszaka, nem volt nyaralás, óvodába indulás vagy reggeli kakaó. Mindenhol ott volt. Mindenhol. És még mindig itt van. Itt maradt, és most elviszi magával. Ahogy az édesanyja a kulcsot.

Újra a jelenben

Persze semmi nem marad elvarratlanul. A fenti, több mint négy évtizeddel korábbi epizódnak is lesz még jelentősége, de amikor a kocsifeljárón találkoztam a két borospoharas nővel és a nagy csokrot lóbáló férfival, még magam sem tudtam, hogy mi lesz a jelentősége. Hiszen az ember nem tudhatja, hogy valami jelentőséggel bír, ha a dolog létezésének sincs tudatában.

Így hát nincs más hátra, mint hogy elmeséljem, mi történt ott azon az estén. Ami már nem csak a látszatról szól, arról, amit hallótávolságon kívül bárki elképzelhet magának a szeme elé táruló idillikus kép láttán. Mert igen, azt gondoljuk, hogy a valósághoz kellenek a szavak, az apró gesztusok, sóhajok, rezdülések, összevillanó tekintetek. Ám ez nem így van.

A legtöbbször ott vagyunk a közelben. Mellettünk történnek a dolgok, vagy éppen bennük vagyunk, mégsem vesszük észre a lényeget.

Egészen addig, amíg nem történik valami, ami felnyitja végre a szemünket. És ezek a történések általában nem kíméletesek. Ránk rontanak, felráznak, és nem azért, mert agresszívak, hanem mert másként nem tudatosítanánk őket. Ugyanis biztos, hogy már korábban is jeleztek. Finoman üzentek, mint ahogy az anyuka ébreszti a kisgyerekét. Simogatja, szólongatja, puszilgatja, csiklandozza, míg végre az apróság kinyitja a szemét. Nem úgy a kamasz, aki ellenáll, a feje búbjáig húzza a takarót, hogy ne hallja meg az anyját. Na, ekkor találja telibe a hirtelen felkapcsolt vakító fény.

És jó esetben a kíméletlen szembesülés után még van idő. Van idő rendbe hozni, változtatni, van idő élni.

Akkor ott nem gondoltam, hogy az az este mennyi változást hoz. Ráadásul nemcsak az én életembe, hanem a másik három emberébe is, akikkel korábban sosem találkoztam.

Ezt és még oly sok mindent nem gondoltam azon az estén.

Nem is szaporítom tovább a szót. Inkább elmesélem. Elmesélem Zsóka, Teri, Robi és Betti (aki én volnék) és még néhány további szereplő, valamint a Kék Macska Klub alapításának a történetét.

No, lássuk csak. Két nő áll a konyhában, a függöny mögött, és…