Veronica Roth

A Beavatott

A trilógia első kötete

Ciceró Könyvstúdió

A mű eredeti címe: Divergent

Fordította: Logos

© 2011 by Veronica Roth

Published by arrangement with HarperCollins Publishers

© Logos, Hungarian translation, 2012

© Ciceró Könyvstúdió, magyar kiadás, 2012

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-539-919-2

A sorozat többi része:

Veronica Roth - Négyes

Veronica Roth – A lázadó

Veronica Roth – A hűséges

Kiadja Ciceró Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Till Katalin

Édesanyámnak, akinek azt a pillanatot köszönhetem, amikor Beatrice rádöbben, milyen erős a mamája, és nem érti, miért csak ilyen hosszú idő elteltével vette ezt észre.

ELSŐ FEJEZET

Csak egy tükör van a házunkban. Az emeleti folyosón tartom, egy elhúzható fatábla mögött. A mi csoportunk szabályai szerint csak minden harmadik hónap második napján nézhetem meg magam benne – aznap, amikor az édesanyám levágja a hajamat.

Ülök a konyhaszéken, a mamám pedig ott áll mögöttem, kezében ollóval. Rövidre vágja a hajamat: a tincseim élettelen, szőke gyűrűkként hullnak le a padlóra.

Amikor befejezi, kifésüli az arcomból, majd összefogja és konttyá tekeri. Nézem, milyen nyugodtnak látszik, és hogyan összpontosítja a figyelmét. Nagy rutinja van az önzetlenség erényének gyakorlásában. Én nem állíthatom ugyanezt magamról.

Lopva a tükörbe pillantok, amikor épp nem néz oda – de ezt nem hiúságból teszem: a kíváncsiság hajt. Három hónap alatt sokat változhat az ember külseje. A tükörképem keskeny arcú, tágra nyílt, elkerekedett szemű – az orra hosszú és keskeny. Még mindig kislányos a külsőm, pedig pár hónapja betöltöttem a tizenhatodik életévemet. A többi csoportban megünneplik a születésnapokat, de a miénkben ez nem szokás. Ez a saját vágyaink kielégítésének – önkényeztetésnek – minősülne.

– Készen vagyunk – mondja a mamám, amikor a hajtűvel rögzíti a kontyomat. Tekintete a tükörben találkozik az enyémmel. Már késő van ahhoz, hogy elkapjuk a pillantásunkat, de ahelyett, hogy leszidna, mosolyogva nézi kettőnk tükörképét. Ráncolom kissé a homlokomat. Miért nem korhol azért, hogy megnéztem magam?

– Ma van tehát a nagy nap – állapítja meg.

– Igen – felelem.

– Ideges vagy miatta?

A saját szemembe nézek a tükörben egy pillanatra. Ma van az a nap, amikor alkalmassági vizsgát kell tennem, s ebből megtudom, hogy az öt csoport közül melyikhez tartozom. Holnap, a választási ünnepség keretében választanom kell közülük: és ez a döntés az egész további életemre kihat. El kell döntenem, hogy a családommal maradok-e, vagy pedig elszakadok tőlük.

– Nem – válaszolom. – a döntésünknek nem kell függenie a vizsga eredményétől.

– Akkor jó – mondja ő mosolyogva. – Menjünk reggelizni!

– Köszönöm, hogy levágtad a hajamat.

Arcon csókol, és elhúzza a fatáblát, hogy eltakarja vele a tükröt. Úgy érzem, egy másik világban az édesanyám gyönyörű nő lenne. Szürke köpenye karcsú testet takar. Markáns a járomcsontja, a szempillája hosszú. És esténként, amikor leengedi a haját, tincsei a válláig hullámoznak. Az Önfeláldozó csoport tagjaként azonban el kell rejtenie a szépségét.

Együtt megyünk tovább a konyhába. Az ilyen reggeleken, amikor a bátyám elkészíti a reggelit, az édesapám megsimogatja a hajamat, miközben újságot olvas, a mamám pedig dudorászik, amikor leszedi a terítéket az asztalról – szóval, az ilyen reggeleken lelkiismeret-furdalást érzek, amiért el akarom hagyni őket.

***

A busz bűzlik a kipufogógáz szagától. Valahányszor ráhajt egy egyenetlen útszakaszra, ide-oda hánykolódom az ülésen, pedig erősen markolom a karfát, hogy megtartsam az egyensúlyomat.

A bátyám, Caleb az üléssorok közötti folyosón áll, és a feje fölötti korlátba kapaszkodva egyensúlyoz. Nem hasonlítunk egymásra. Az ő haja olyan sötét, mint az édesapámé, az orra görbe, s az édesanyáméhoz hasonlóan zöld a szeme, arcán pedig gödröcskék mélyülnek. Amikor még fiatalabb volt, furcsának hatott ezért a fizimiskája, de most már mindez jól áll neki. Ha nem az Önfeláldozókhoz tartozna, minden bizonnyal megbámulnák a lányok az iskolában.

És ő örökölte édesanyámtól az önzetlenség adományát is. Gondolkodás nélkül átadja a helyét egy mogorva férfinak a buszon.

A férfi az Őszinték csoportjához tartozik: fekete öltönyt viselt fehér nyakkendővel. Ez az Őszinték szokásos egyenruhája. Az ő csoportjuk nagyra értékeli az egyenességet, az igazságot pedig feketének vagy fehérnek látják, ezért csak ilyen színű ruhadarabokat hordanak.

Az épületek közötti hézagok egyre szűkülnek, az utak pedig egyre simábbak, ahogy közeledünk a város központja felé. Fekete oszlopként rajzolódik ki a ködből az égre annak az épületnek a sziluettje, amelyet egykor Sears Towernek neveztek, s melyet mi csak Központnak hívunk. A busz áthalad a magasvasút alatt. Sohasem utaztam még vonattal, bár folyamatosan közlekednek, és mindenütt vannak vasútvonalak. Ám csakis a Bátrak használják ezeket.

Öt évvel ezelőtt az Önfeláldozók önkéntes építőmunkásai új burkolatot készítettek néhány úton. A város közepén kezdték el a munkát, és kifelé haladva folytatták egészen addig, amíg el nem fogyott az építőanyag. Azon a környéken, ahol én lakom, ma is repedezett és toldott-foldott minden út – olyannyira, hogy nem biztonságos vezetni rajtuk. De nekünk egyébként sincs autónk.

Caleb rezzenéstelen arccal viseli, hogy a busz ide-oda himbálózik és zötykölődik az úton. A karjára vetett szürke köpenyt elejti, amikor az egyik oszlop után kap, hogy egyensúlyban maradjon. A szeme folyton mozog, s ebből tudom, hogy figyeli a körülöttünk lévő embereket – azt szeretné, hogy csak őket lássa, és megfeledkezhessen önmagáról. Az Őszinték az egyenességet tartják a legfontosabbnak, a mi csoportunk, az Önfeláldozók számára azonban a legfőbb érték az önzetlenség.

Az iskola elé érve fékez a busz, és felállok a helyemről. Elhaladok az Őszinte férfi mellett, és megkapaszkodom Caleb karjában, amikor megbotlom az illető cipőjében. Túl hosszú a nadrágkosztümöm, és sohasem voltam valami kecses mozgású.

A város három iskolájának – az Alsó, a Középső és a Felső Tagozat – épülete közül az utóbbi a legrégibb. A körülötte sorakozó többi épülethez hasonlóan ezt is acélból és üvegből emelték. Előtte az a nagy fémszobor állt, amelyre a Bátrak szoktak felmászni tanítás után, arra biztatva egymást, hogy egyre magasabbra és magasabbra merészkedjenek. Tavaly a saját szememmel láttam, amint az egyikük lezuhant, és eltörte a lábát. Én voltam az, aki rohant előkeríteni egy ápolót.

– Ma van az alkalmassági vizsga – szólalok meg. Caleb és közöttem egyévnyi korkülönbség sincsen, ezért egy évfolyamra járunk.

Bólint, miközben áthaladunk a bejárati ajtón. Az izmaim megfeszülnek abban a pillanatban, hogy belépünk. A légkör mohóságról árulkodik, mintha az összes tizenhat éves szeretné a legjobban kiélvezni mindazt, amit a mai – azaz utolsó – nap tartogat számára. Nem valószínű, hogy a választási ünnepség után is megfordulunk még ezekben a helyiségekben: ha már meghoztuk a döntést, az új csoport gondoskodik a további tanulmányainkról.

A mi tanítási napunk ma megfeleződik: minden órán részt veszünk, ami az ebéd után következő alkalmassági vizsga előtt van. Nekem már most is szaporábban ver a szívem.

– Te nem idegeskedsz amiatt, hogy mit fognak mondani neked? – kérdem Calebtől.

Megállunk a folyosó elágazásánál, ahol elválnak útjaink: ő haladó szintű matematikára megy, én pedig a csoporttörténelem-órára.

Szemöldökét felvonva néz rám.

– Te talán igen?

Elárulhatnám neki, hogy hetek óta idegeskedem amiatt, hogy mit árulnak majd el rólam az alkalmassági vizsgák – vagyis hogy Önfeláldozó, Őszinte, Művelt, Barátságos vagy Bátor vagyok-e.

Ehelyett elmosolyodom, és azt felelem:

– Nem igazán.

Viszonozza a mosolyomat.

– Hát akkor… legyen jó napod!

Elindulok a csoporttörténelem-órára, s közben harapdálom az alsó ajkamat. Calebnek nem szokása válaszolni a kérdéseimre.

A folyosók zsúfoltak, bár az ablakokon át beszűrődő fény a tágasság illúzióját kelti. Kizárólag ezekben a helyiségekben vegyülhetnek egymással a korunkbeli, de különböző csoportokhoz tartozó fiatalok. Ma ebből a tömegből újfajta energia árad: az utolsó nap izgalmáé.

Egy hosszú, göndör hajú lány elkiáltja magát épp a fülem mellett:

– Hé!

És integet a távolban lévő barátjának. A dzsekije ujja súrolja az arcomat. Azután egy kék pulóveres Művelt fiú meglök. Ettől elveszítem az egyensúlyomat, és elesem.

– El az utamból, te szerencsétlen! – förmed rám, és tovább nyomul, végig a folyosón.

Forró lesz az arcom. Felállok, és leporolom magam. Néhányan megálltak ugyan, amikor a földre zuhantam, de senki sem ajánlotta fel a segítségét. A tekintetükkel követnek, miközben a folyosó szélére megyek. Hónapok óta történtek már hasonló esetek másokkal az én csoportomhoz tartozók közül – a Műveltek ellenséges érzületű jelentéseket adtak ki az Önfeláldozókról, és ez hatással volt az iskolai kapcsolatainkra. A mi csoportunkra jellemző szürke ruházat, egyszerű hajviselet, szerény viselkedés azt a célt szolgálta, hogy könnyebben megfeledkezzem önmagamról, és hogy mások is könnyebben levegőnek nézhessenek engem. Mostanra azonban a céltáblájuk lettem.

Megállok az E szárny egyik ablakánál, és várom, hogy megérkezzenek a Bátrak. Mindennap így teszek. Pontban 7 óra 25 perckor ugyanis a Bátrak kiugrálnak egy mozgó vonatból, hogy bizonyítsák bátorságukat.

A mamám „ördögfiókák”-nak nevezi őket. Piercingjük és tetoválásuk van, és feketében járnak. Az az első számú feladatuk, hogy megvédjék a városunkat körülvevő kerítést. Hogy mitől, arról fogalmam sincsen.

Zavarban kellene éreznem magam miattuk. És törhetném a fejem azon, hogy mi köze van az általuk legtöbbre tartott erénynek, a bátorságnak az orrukba fűzve viselt fémkarikához. Mégis mindenhová követem őket a tekintetemmel, ahová csak mennek.

A vonat jó hangosan dudál – hangereje megremegteti a mellkasomat. Villog az elején lévő reflektor, miközben a szerelvény elrobog az iskola mellett, csikorogva a síneken. Amikor az utolsó néhány vasúti kocsi is elment már előttünk, sötét ruhás fiatal férfiak és nők ugranak ki a még mozgó vagonokból. Van, aki a földre vetődik, majd továbbgurul, mások botladoznak pár lépés erejéig, mielőtt visszanyerik egyensúlyukat. Az egyik fiú nevetve átöleli egy lány vállát.

Buta szokás részemről, hogy figyelem őket. Elfordulok az ablaktól, és elkezdem átverekedni magam a tömegen a csoporttörténelem-tanterem irányába.

MÁSODIK FEJEZET

A vizsgák ebéd után kezdődnek. Az önkiszolgáló étteremben ülünk, a hosszú asztal mellett, és a vizsgabizottság tagjai tíz nevet olvasnak fel egymás után, mindegyik vizsgázót egy-egy vizsgaterembe szólítva. Én Caleb mellett foglaltam helyet, szemközt a szomszédunkkal, Susannel.

Susan apjának a munkája során keresztbe-kasul be kell járnia a várost, ezért van autója, és mindennap ő fuvarozza a lányát az iskolába, majd haza. Felajánlotta, hogy elhoz bennünket is, de mi – mint ezt Caleb elmondta neki – inkább később szeretünk elindulni, és nem akartunk kényelmetlenséget okozni neki.

Ez csak természetes.

A vizsgabizottság tagjainak többsége az Önfeláldozókhoz tartozik, bár az egyik vizsgateremben van egy Művelt, egy másikban pedig egy Bátor is, hogy teszteljék azokat közülünk, akik szintén Önfeláldozók, mert a szabályzat kimondja, hogy bennünket nem vizsgáztathat a csoportunk egy másik tagja. A szabályok szerint nem is készülhetünk fel előre a vizsgára, úgyhogy fogalmam sincs róla, mire számíthatok.

A tekintetem Susanről a helyiség másik végében lévő asztalokra, a Bátrakéira vándorol. Nevetgélnek, hangoskodnak és kártyáznak. Egy másik asztaltársaságban a Műveltek tereferélnek könyveik és újságjaik fölött: minden pillanatot kihasználnak tudásuk bővítésére.

A pirosba és sárgába öltözött Barátságos lányok egy csapata körben ül az étkezde padlóján, és olyan játékot játszanak, amelyhez tapsolni kell, és egy rímes dalt énekelni. Hallom, hogy időről időre kitör belőlük a nevetés, amikor valaki kiselejteződik, és ezért a kör közepére kell ülnie. A mellettük álló asztalnál az Őszinte fiúk széles kézmozdulatokkal gesztikulálnak. Úgy tűnik, mintha vitatkoznának valamiről, de nem lehet komoly dologról szó, mert néhányan közülük továbbra is mosolyognak.

Mi csendben üldögélünk és várakozunk az Önfeláldozók asztala mellett. A csoportra vonatkozó szabályok még azt is előírják, hogyan viselkedjünk tétlenkedés közben, és mit részesíthetünk előnyben. Nem hiszem, hogy az összes Művelt folyton-folyvást tanulni akar, vagy hogy az összes Őszinte örömét leli a heves vitákban, de ők ugyanúgy nem szeghetik meg a csoportjuk szabályait, mint én.

A következő vizsgacsoport szólításakor elhangzik Caleb neve. Magabiztos léptekkel indul el a kijárat felé. Nincs szükség arra, hogy sok szerencsét kívánjak neki, vagy hogy biztassam, mondván, semmi oka az idegeskedésre. Pontosan tudja, hol a helye – és amennyire én tudom, mindig is tisztában volt ezzel.

A legkorábbi emlékképem róla abból az időből származik, amikor még csak négyévesek voltunk. Caleb leszidott, mert a játszótéren nem adtam kölcsön az ugrókötelemet egy kislánynak, akinek nem volt semmilyen játékszere. Ma már nem sűrűn szokott leckéztetni, de azóta is él bennem akkori rosszalló arckifejezése.

Próbáltam elmagyarázni neki, hogy bennem nem azok az ösztönök munkálnak, mint benne – nekem például eszembe se jutott, hogy át kellene adnom a helyemet a buszon az Őszinte férfinak –, de ezt nem sikerült megértetnem vele.

– Tedd csak mindig azt, amit elvárnak tőled! – szokta mondogatni. Könnyű neki. Bár nekem is könnyű lenne!

Görcsbe rándul a gyomrom. Behunyom a szememet és tíz percig ki sem nyitom. Csak akkor, amikor Caleb ismét leül.

Falfehér az arca. Két tenyerét a térde közé szorítja, ahogyan én szoktam, amikor le akarom törölni róla az izzadságot. Amikor kihúzza a kezét, remegnek az ujjai. Kinyitom a számat, hogy mondjak neki valamit, de egy szót sem sikerül kipréselnem magamból. Tilos ugyanis kérdezgetnem az eredményről, és ő sem beszélhet róla.

Az egyik Önfeláldozó felolvassa a következő tízfős csoport névsorát. Két Bátor, két Művelt, két Barátságos és két Őszinte szólítása után azt mondja:

– Az Önfeláldozók közül pedig Susan Black és Beatrice Prior.

Felállok, mert ezt kell tennem, de ha rajtam múlna, továbbra is ülve maradnék a helyemen. Olyan érzésem van, mintha egy buborék lenne a mellkasomban, amely másodperc- ről másodpercre tágul, s attól tartok, szétfeszíti a testemet belülről.

Követem Susant a kijárathoz. Azok, akik mellett elhaladok közben, aligha tudnak megkülönböztetni bennünket egymástól. Egyforma ruhát viselünk, szőke hajunkat pedig ugyanolyan fazonúra vágatjuk. Az az egyetlen különbség kettőnk között, hogy Susant valószínűleg nem kerülgeti a hányinger, és nem remeg a keze annyira, hogy szükségét érezze megmarkolni az inge szegélyét, hogy csillapítsa a remegését.

Odakint, a menza előtti folyosóról tíz tanterem nyílik. Ezeket a vizsgáztatásra tartják fenn, úgyhogy még egyikben sem jártam. Az iskola többi tantermével ellentétben nem üveg-, hanem tükörfalak választják el őket egymástól. Látom magam, ahogy sápadtan és rémülten lépdelek az egyik ajtó irányába. Susan idegességében rám vigyorog, miközben bemegy az 5-ös terembe, én pedig a 6-os számúba, ahol egy Bátor nő vár rám, hogy vizsgáztasson.

Kevésbé komor arccal fogad, mint az a fiatal Bátor nő, akit korábban láttam. Kicsi, fekete, sarkos szeme van, és fekete blézert visel – olyat, mint egy férfiöltöny zakója –, hozzá pedig farmert. Csak akkor veszem észre, hogy tetoválás van a tarkóján, amikor az ajtó felé fordul: egy vörös szemű, fekete-fehér sólyom díszeleg rajta. Ha nem érezném úgy, hogy a torkomban dobog a szívem, most megkérdezném tőle, mit jelképez. Mert biztosan van valamilyen jelentése.

A terem belső falait tükrök borítják. Minden szögből önmagamat látom visszatükröződve. A szürke ruhaszövet miatt elmosódik a hátam sziluettje és hosszú nyakam vonala, kezem fején kidudorodnak a csontos ízületek, az arcom kipirult. A mennyezet vakítóan fehér a fénytől. A terem közepén olyan állítható támlájú szék áll, amilyen a fogorvosnál szokott lenni, mellette pedig egy gépet látok. Riasztó látvány.

– Ne idegeskedj! – mondja a nő. – Nem fog fájni.

Fekete és egyenes szálú a haja, de a fényben látom, hogy ősz szálak vegyülnek bele.

– Ülj le ide, és helyezd magad kényelembe! – folytatja. – Én Tori vagyok.

Esetlen mozdulatokkal foglalok helyet a székben, és hátradőlök, fejemet a támlára fektetve. A fény bántja a szememet. Tori a tőlem jobbra lévő géppel foglalatoskodik. Próbálom rá összpontosítani a figyelmemet, nem pedig a kezében tartott drótokra.

– Miért éppen sólyom? – szalad ki belőlem a kérdés, amikor a homlokomra helyez egy elektródát.

– Eddig még egyetlen kíváncsiskodó Önfeláldozóval sem találkoztam – feleli, és szemöldökét felvonva néz rám.

Megborzongok, a karom libabőrös lesz. A kíváncsiskodásom hibának számít: ez az Önfeláldozók értékrendjének elárulása.

A nő hümmög egy ideig, majd egy másik elektródát is a homlokomra tapasztva magyarázatba fog.

– A régi világban a sólyom bizonyos időszakokban a napot jelképezte. Amikor magamra tetováltattam, azt hittem, így úgy érzem majd, mindig rajtam lesz a nap, és akkor nem fogok félni a sötétségtől.

Próbálom magamba fojtani a következő kérdést, de nem sikerül.

– Te félsz a sötéttől?

– Valamikor féltem tőle – helyesbít.

A következő elektródát a saját homlokára helyezi, majd csatlakoztatja egy kábelhez, és megvonja a vállát.

– Most már a félelemre emlékeztet, amelytől sikerült megszabadulnom.

Odaáll mögém. Olyan erősen markolom a kartámlát, hogy kifehérednek a kézfejemen az ízületek. A nő maga felé húzza a drótokat, és csatlakoztatja őket rám, saját magára és a mögötte álló gépre. Azután a kezembe nyom egy színtelen folyadékkal teli fiolát.

– Idd meg! – teszi hozzá.

– Mi ez? – Úgy érzem, hogy gombóc nőtt a torkomban. Nyelek egy nagyot. – Mi fog történni most?

– Ezt nem árulhatom el. Te csak bízzál bennem.

Kifújom a levegőt a tüdőmből, és a számhoz tartva megbillentem a fiolát. Behunyom közben a szemem.

***

Mindössze egy pillanat telt el, amikor kinyílik a szemem, de már valahol máshol vagyok. Ismét az iskola önkiszolgáló éttermében álldogálok, de a hosszú asztalok most üresek, és az üvegfalakon keresztül látom, hogy hull a hó. Az előttem álló asztalon két kosár áll. Az egyikben egy darabka sajt van, a másikban kés, amely olyan hosszú, mint az alsókarom. A hátam mögött egy női hang azt mondja:

– Válassz!

– Miért? – kérdezem.

– Válassz! – ismétli meg.

Hátrapillantok a vállam fölött, de senki sincs ott. Ismét a kosarak felé fordulok.

– Mit csináljak velük?

– Válassz! – kiáltja.

Abban a pillanatban, hogy rám rivall, elpárolog a félelmem, és csökönyösség lép a helyébe. Morcosan nézek magam elé, összefonva a karomat a mellkasomon.

– Válaszd ki, amelyiket akarod! – mondja a nő.

A kosarak eltűnnek. Ajtó nyikorgását hallom, és arrafelé fordulok, hogy lássam, ki az. De nem „ki”, hanem „mi” van ott: egy hegyes orrú kutya áll néhány méterre tőlem. A földhöz lapul, és kúszva közeledik felém, a nyelvét hátrahúzza, így kivillannak fehér fogai. Morgás tör fel a torka mélyéről, és most már tudom, miért jönne jól az a darabka sajt. Vagy a kés. Csakhogy már késő.

Megfordul a fejemben, hogy elfutok, de a kutya biztosan gyorsabb lesz nálam. És biztos, hogy nem tudok megbirkózni vele. Lüktet a fejem. Döntenem kell. Ha sikerül átugornom az egyik asztalon, hogy aztán pajzsként használjam – nem, túl alacsony vagyok ehhez az ugráshoz, és túl gyenge ahhoz, hogy felfordítsam valamelyiket.

A kutya fogvicsorgatva morog, én pedig már-már a koponyámban érzem rezegni ezt a hangot. A biológia-tankönyvemből tudom, hogy a kutyák kiszimatolják a félelmet, mert a stresszhelyzetbe kerülő ember mirigyei egy bizonyos vegyületet választanak ki. És ugyanezt a kémiai anyagot termelik a kutyák prédaállatai is. Ha pedig megérzik a félelmet, támadásba lendülnek. A kutya egyre közelebb araszol hozzám, körmeivel karcolva a padlót.

Nem futhatok el. És nem küzdhetek meg vele. Ehelyett beszippantom kellemetlen leheletét, és próbálok nem gondolni arra, hogy mit ehetett nemrég. Semmi sem látszik a szeme fehérjéből: csak feketén csillog.

Mi mást tudok még a kutyákról? Nem volna szabad a szemébe néznem, mert az náluk az agresszió jele. Eszembe jut, hogy kiskoromban kutyát kértem a papámtól, de most, amikor mereven bámulom a padlót egy kutya mellső tappancsai előtt, arra már nem emlékszem, hogy miért. Egyre közelebb kerül hozzám, és továbbra is morog. Ha agressziót fejez ki az, ha a szemébe nézek, akkor mivel jelezhetném neki a meghunyászkodásomat?

Hallhatóan, de szabályosan lélegzem. Térdre ereszkedem. A legkevésbé sincs kedvem lefeküdni előtte a földre – mert így egy magasságba kerül az arcom a fogsorával –, de ez tűnik a legjobb megoldásnak. Hátranyújtom a lábamat, és a könyökömre támaszkodom. A kutya egyre közelebb és közelebb kúszik hozzám, olyannyira, hogy már érzem meleg leheletét az arcomon. Remeg a karom.

A kutya a fülembe ugat, én pedig összeszorítom a fogamat, nehogy elkiáltsam magam.

Valami érdes és nedves ér az arcomhoz ekkor. A kutya abbahagyta a morgást, és amikor felemelem a fejemet, hogy ismét láthassam, liheg. Megnyalta az arcomat. A homlokomat ráncolva felülök a sarkamra. A kutya a térdemre teszi a mancsát, és megnyalja az államat. Összerázkódom, letörlöm a nyálát a bőrömről, és elnevetem magam.

– Nem is vagy olyan vérengző vadállat, ugye?

Lassan kelek fel, nehogy megijesszem, de most már olyan, mintha egy másik állat lenne, nem pedig az, amelyikkel néhány másodperccel ezelőtt szembesültem. Kinyújtom az egyik kezemet, óvatosan, hogy szükség esetén visszaránthassam. A kutya bökdösi a kezemet a fejével. Most már örülök annak, hogy nem vettem magamhoz a kést.

Pislogok egyet, és amikor ismét kinyitom a szemem, egy fehér ruhás kislányt látok álldogálni a helyiség másik végében. Mindkét kezét kinyújtja, és nyafka hangon azt mondja:

– Kiskutya!

Futni kezd a mellettem lévő kutya felé. Kinyitom a számat, hogy figyelmeztessem, de már késő. A kutya megfordul. Most nem morog, hanem ugat, csahol és a fogát csattogtatja. Izmai megfeszülnek, mint a feltekercselt huzal. Ugrani készül. Nem gondolkodom, hanem rögtön cselekszem: rávetődöm a kutyára, és mindkét karommal átölelem vastag nyakát.

A fejemet beütöm a padlóba. A kutya eltűnik, ahogyan a kislány is. Egyedül maradok a vizsgateremben, amely most üres. Miközben lassan körbefordulok, nem látom magam egyik tükörben sem. Kivágom az ajtót, és kilépek a folyosóra, ami nem is folyosó ekkor már, hanem egy busz, amelyen az összes ülés foglalt.

Az üléssorok között állok, és egy rúdba kapaszkodom. Mellettem egy férfi ül, kezében újsággal. Nem látom az arcát a papír fölött, de a kezét igen. Forradásos, vagy mintha megégett volna, és úgy markolja a napilapot, mintha össze akarná gyűrni.

– Ismered ezt a fickót? – kérdezi, és megütögeti az újság címlapján látható fényképet. Ez a szalagcím tartozik hozzá: „Végre letartóztatták a brutális gyilkost.”

Mereven bámulom a „gyilkos” szót. Hosszú idő telt el azóta, hogy utoljára láttam, de még a látványa is rettegéssel tölt el.

A szalagcím alatti fénykép egy fiatalembert örökít meg: őszinték a vonásai, és szakállat hord. Úgy érzem, mintha ismerném, de nem emlékszem rá, honnan. Ugyanakkor az az érzésem, hogy rossz ötlet lenne elárulni ezt a férfinak.

– Nos? – haragot vélek kihallani a hangjából. – Ismered?

Rossz ötlet lenne – nem is rossz, hanem nagyon rossz. Kalapál a szívem, és erősebben markolom az oszlopot, hogy ne remegjen a kezem, mert az elárulna. Ha azt válaszolom neki, hogy a cikkből ismerem a férfit, akkor valami borzalmas dolog fog történni velem. De meg tudom győzni arról, hogy nem ismerem. Megköszörülhetem a torkomat, és megvonhatom a vállamat. Csakhogy ez hazugság lenne.

Krákogok egyet.

– Ismered? – kérdi még egyszer.

Vállat vonok.

– Szóval?

Kiráz a hideg. A félelmem alaptalan: ez végtére is csak egy vizsga, nem pedig a valóság.

– Nem – felelem könnyed hangnemben. – Fogalmam sincs róla, hogy ki ez.

A férfi feláll, és most végre láthatom az arcát. Sötét napszemüveget visel, a szája gúnyos mosolyra húzódik. Arcán sebhelyek éktelenkednek, ahogyan a kezén is. Egészen közel hajol az arcomhoz. A leheletéből cigarettaszag árad. Ez nem a valóság, emlékeztetem magamat. Itt semmi sem igazi.

– Hazudsz – mondja. – Hazudsz.

– Nem hazudok.

– Látom a szemedből.

Kihúzom magam.

– Ha ismered az illetőt – mondja halkan –, akkor megmenthetnél engem. Megmenthetnél engem!

Összehúzom a szememet.

– Nos – felelem, összeszorítva a fogamat. – Nem ismerem.

HARMADIK FEJEZET

Izzad a tenyerem. A bűntudat a mellkasomba nyilalló fájdalomként hasít belém, amikor felébredek. A tükrös teremben vagyok, a székben fekszem. Amikor hátrahajtom a fejemet, látom Torit magam mögött. Összeszorítja az ajkát, és mindkettőnk fejéről leveszi az elektródákat. Arra számítok, hogy mond valamit nekem a vizsgáról – hogy befejeződött, vagy hogy jól szerepeltem, bár hogyan is teljesíthettem volna rosszul, ha ilyenek a feladatok? Csakhogy egy szót sem szól, egyszerűen elhúzza a drótokat a homlokomról.

Előrébb ülök, és beletörlöm a kezem a kosztümnadrágomba. Biztosan rosszul csináltam valamit, még akkor is, ha mindez csak a tudatomban történt meg. Azért vág Tori ilyen furcsa képet, mert nem tudja, hogyan mondhatná el nekem, milyen rémséges ember vagyok. Bárcsak most rögtön kibökné!

– Hát ez – szólal meg – elgondolkodtató volt. Bocsáss meg, mindjárt visszajövök.

Elgondolkodtató?

Mindkét térdem felhúzom a mellkasomhoz, és közéjük temetem az arcomat. Azt kívánom, bárcsak sírhatnékom lenne, mert a könnyek valamiféle megkönnyebbülést hozhatnának számomra, de nem érzek így. Hogyan bukhat meg az ember egy vizsgán, amire nem is lehet felkészülni?

Miközben telnek-múlnak a másodpercek, egyre idegesebb leszek. Időről időre meg kell törölnöm a kezemet, annyira izzadok – bár lehet, hogy csak azért teszem, mert ez segít nyugodtabbnak éreznem magam. Mi van, ha azt közlik velem, hogy egyik csoportba sem felelek meg? Akkor az utcán kellene majd élnem, egyikhez sem tartozó lévén. Nem, ez képtelenség. Csoporton kívüliként létezni nemcsak azt jelenti, hogy szegénységben és minden kényelem nélkül kellene élnem; hanem azt is, hogy elvágva a társadalomtól, a közösségtől, vagyis attól, ami a legfontosabb az életben.

Az édesanyám egy alkalommal azt mondta nekem: egymagunkban nem vagyunk képesek a túlélésre – de ha képesek lennénk is rá, akkor sem szeretnénk erre a sorsra jutni. Csoport nélkül nincs célunk és okunk sem arra, hogy éljünk.

Megrázom a fejemet. Nem, nem gondolkodhatom így. Meg kell őriznem a nyugalmamat.

Végül kinyílik az ajtó, és visszaérkezik Tori. Megmarkolom a szék karfáját.

– Sajnálom, ha idegességre adtam okot – mondja Tori. Megáll a lábam mellett, kezét zsebre dugva. Feszültnek látszik, és sápadt.

– Beatrice, nem voltak meggyőzőek az eredményeid – közli velem. – a szimuláció minden egyes fázisában az szokott történni, hogy kizárhatunk egy vagy több csoportot, de a te esetedben csak kettőt sikerült.

Döbbenten nézek rá.

– Kettőt? – kérdezem. Olyannyira összeszorult a torkom, hogy nehezemre esik beszélni.

– Ha automatikusan ellenszenvet mutattál volna a kés iránt, és a sajtot választod, akkor a szimuláció egészen más forgatókönyvet eredményez, ami megerősítette volna a Barátságos kategóriára való alkalmasságodat. Erre azonban nem került sor, vagyis ezzel kizártuk a Barátságos minősítést.

Tori vakargatja a tarkóját.

– Normális esetben a szimuláció lineáris folyamatként zajlik, vagyis az egyik csoport izolálásával és a többi kizárásával. A te döntéseid azonban a következő lehetőséget, az Őszinte minősítést nem zárták ki egyértelműen. Ezért módosítanom kellett a szimulációt, és feltettelek a buszra. Ott pedig következetesen tisztességtelen voltál, ami kizárja az Őszinte kategóriát. – Tori félig-meddig mosolyog. – Ne aggódj emiatt. Abban a helyzetben csak egy Őszinte mondana igazat.

A mellkasomat szorító görcsök egyike oldódott erre. Talán mégsem vagyok olyan borzalmas ember.

– De azt hiszem, ez sem egészen igaz. Akik igazat mondanak ilyenkor, azok az Őszinték… és az Önfeláldozók – folytatja. – És ez itt a bökkenő számunkra.

Tátva maradt a szám.

– Egyfelől inkább rávetetted magad a kutyára, semmint hagytad volna, hogy a kutya megtámadja a kislányt. Ez az Önfeláldozókra jellemző reakció volt… Másrészt azonban, amikor a férfi azt mondta neked, hogy az igazmondással megmenthetnéd őt, te továbbra sem voltál hajlandó erre. És ez nem egy Önfeláldozóra vall. – Sóhajt. – Az, hogy nem futottál el a kutya elől, egy Bátorra vallana. Mint ahogy a kés választása is, de ez utóbbit elmulasztottad megtenni.

Megköszörüli a torkát, és folytatja.

– Intelligensen reagáltál a kutya viselkedésére, ami a Műveltekkel való erős rokonságodra utal. Fogalmam sincs róla, hogyan értékeljem az első fázisban mutatott döntésképtelenségedet, de…

– Várjunk csak! – szakítom félbe. – Úgy értsem, fogalma sincs róla, mire vagyok alkalmas?

– Igen is, meg nem is. Arra a következtetésre jutottam, hogy… – fejtegeti Tori –, hogy egyformán mutatsz hajlamot az önfeláldozásra, a bátorságra és a műveltségre. Azokat az embereket, akik a tiédhez hasonló eredményt érnek el… – ekkor hátrapillant, mintha arra számítana, hogy valaki megjelenik a háta mögött. – Nos, Elfajzottaknak nevezzük őket.

Az utolsó szót olyan halkan ejti ki, hogy szinte nem is hallom. Ismét feszült, arckifejezése aggodalmaskodó. Elhalad a székem mellett, és egészen közel hajol hozzám.

– Beatrice – szólal meg. – Ezt az információt semmilyen körülmények között sem árulhatod el másoknak. Ez nagyon fontos.

– Nem is szabad beszélnünk egymással az eredményeinkről – bólintok. – Tudom.

– Nem bizony. – Tori ekkor letérdel a szék mellé, karjával rátámaszkodik a karfára. Alig egyarasznyira van egymástól az arcunk. – Ez a helyzet más. Nem úgy értettem, hogy most nem szabad beszélned róla másokkal. Hanem úgy, hogy soha, de soha, senkivel. Bármi történjen is. Az elfajzás ugyanis rendkívül veszélyes. Megértetted?

Nem értem – mert hogyan is lehetnek veszélyesek a nem meggyőző vizsgaeredmények? –, de azért bólintok. Különben sem állt szándékomban bárkivel is megosztani ezt az információt.

– Rendben van. – Lefejtem ujjaimat a szék karfájáról, és felállok. Bizonytalannak érzem magam.

– Azt ajánlom neked – szólal meg Tori –, hogy most menj haza. Sokat kell gondolkodnod, és nem biztos, hogy hasznodra van, ha a többiekkel együtt várakozol.

– Meg kell mondanom a bátyámnak, hogy hová megyek.

– Majd én szólok neki.

Megérintem a homlokomat, és a padlóra szegezett tekintettel távozom a helyiségből. Képtelen lennék még egyszer a szemébe nézni. És elviselhetetlen számomra a holnapi választási ünnepség gondolata.

A döntés az enyém. A vizsga eredményétől függetlenül.

Önfeláldozó. Bátor. Művelt.

Elfajzott.

***

Úgy döntök, nem szállok buszra. Ha korán érek haza, az szemet szúr a papámnak, amikor a nap végén átnézi a házi naplót, és akkor el kell mesélnem neki, hogy mi történt. Inkább gyalogolok. Fel kell tartóztatnom Calebet, még mielőtt akár csak egyetlen szót is mond a történtekről a szüleinknek. Caleb azonban tud titkot tartani.

Az úttest közepén gyalogolok. A buszok jellemzően a járdaszegély közelében haladnak, ezért itt biztonságosabb. A házunkhoz közeli utcákban néhol látni még az egykori sárga vonalakat. Ma már annyira kevés autó közlekedik, hogy nem használjuk ezeket. Nincs szükségünk stoplámpákra sem, bár néhol még ott himbálóznak az út fölött, mintha bármelyik pillanatban leeshetnének.

A helyreállítási munkálatok lassan haladnak a városban, amelynek szövedékét új és tiszta, illetve régi és düledező épületekből fércelték össze. Az új épületek többségét a mocsár mellett emelték, amely réges-régen egy tó volt. A tatarozások többségéért az Önfeláldozók önkéntes ügynöksége felel, ahol a mamám is dolgozik.

Ha kívülállóként szemlélem az Önfeláldozók életmódját, csodálattal adózom neki. Amikor látom a családunkat tökéletes összhangban tevékenykedni, például ha vacsoravendégségbe megyünk, és utána minden résztvevő együtt rak rendet, anélkül, hogy erre bárkit is kérni kellene; amikor látom, hogy Caleb idegeneknek segít cipelni a teli bevásárlószatyrokat, újra meg újra beleszeretek ebbe az életformába. Csak akkor vagyok bajban, ha én magam próbálok ennek megfelelően élni. Sohasem érzem hitelesnek.

Ha azonban egy másik csoportot választok, az azt jelenti, hogy el kell hagynom a családomat. Végérvényesen.

A város Önfeláldozó-negyedéhez közeledve már épületek vázai között és feltört járdákon gyalogolok tovább. Néhány ponton az út teljesen beszakadt: látni lehet a szennyvízcsatorna-hálózatot és az üres aluljárókat, amelyeket gondosan kerülnöm kell, s egy-egy helyen olyan átható a szennyvíz és a szemét bűze, hogy be kell fognom az orromat.

Itt élnek a csoport nélküliek. Mivel nem sikerült a beavatásuk az általuk választott csoportba, nyomorban tengődnek, s olyan munkát végeznek, amit senki másnak nem akaródzik elvégeznie. Házfelügyelők, építőmunkások, szemetesek. Ők gyártják a ruhaszöveteket, ők működtetik a vonatokat, és ők vezetik a buszokat. A munkájukért cserébe ételt és ruhát kapnak. Csakhogy, mint édesanyámtól megtudtam, egyikből sem eleget.

A következő saroknál egy csoporton kívüli férfit látok ácsorogni. Rongyos barna ruhadarabokat visel, és lóg a bőre az álla alatt. Megnéz engem, én meg visszabámulok, képtelen lévén levenni róla a szemem.

– Elnézést a zavarásért – szólít meg. Reszelős a hangja. – Nincs valami ennivalója?

Gombócot érzek a torkomban. És egy szigorú belső hang azt mondja ekkor: Hajtsd le a fejedet, és menj tovább!

Nem. Megrázom a fejemet. Nem volna szabad félnem ettől az embertől. Segítségre van szüksége – nekem pedig segítenem kell rajta.

– Hm… igen, van – felelem, és benyúlok a táskámba. A papám szokta mondani, hogy mindig legyen nálam ennivaló, épp az ilyen esetekre számítva. Aszalt almaszeletekkel teli kis zacskót nyújtok oda a férfinak.

Nyúl is utána, de ahelyett, hogy elvenné a zacskót, a csuklómat ragadja meg. Rám mosolyog. Elöl foghíjas a szája.

– Nahát, hogy neked milyen szép szemed van! – mondja. – Nagy kár, hogy különben olyan puritán a külsőd.

Kalapál a szívem. Megrántom a kezemet, de erre még erősebben szorítja. Fanyarnak és kellemetlennek érzem a leheletét.

– Túl fiatalnak látszol ahhoz, hogy egyedül sétafikálj ezen a környéken, aranyoskám – mondja.

Végre sikerül kiszabadítanom a kezemet. Tudom, hogy kislánynak nézek ki, felesleges bárkinek is emlékeztetnie erre.

– Idősebb vagyok, mint amennyinek látszom – vágom rá. – Tizenhat éves.

Száját szélesre húzza, így kilátszik az egyik szürke, odvas zápfoga, mely oldalt feketéllik. Nem tudom eldönteni, hogy mosolyog-e, vagy fintorog.

– De akkor nem különleges nap ez a mai számodra? Ez a döntés előtti napod, ugye?

– Engedjen el! – mondom. Cseng a fülem közben. Tiszta és határozott a hangom – nem olyan, mint amilyennek gondoltam volna. Úgy érzem, mintha nem is az enyém lenne.

Készen állok. Tudom, mit kell tennem. Elképzelem magamat, amint hátrarántom a könyökömet, és behúzok neki egyet. Látom, hogy kiröpül a kezemből az almás zacskó. Hallom saját futólépéseimet. Készen állok a cselekvésre.

Ám abban a pillanatban a férfi elengedi a csuklómat, elveszi az almákat, és azt mondja:

– Aztán okosan dönts, kislány!

NEGYEDIK FEJEZET

A szokásoshoz képest öt perccel korábban érek az utcánkba a karórám szerint, amely az egyetlen kiegészítő, amit az Önfeláldozók megengedhetnek maguknak az öltözködésben. És csak azért, mert praktikus holmi. Szürke szíja és üveg számlapja van. Ha jobbra fordítom, már-már látom a tükörképemet a mutatók fölött.

Az utcánkban álló házak azonos méretűek és típusúak. Mindegyik szürke cementből épült, kevés ablakkal. Takarékosak, sallangmentesek. A pázsitot mindenütt pirók ujjasmuhar alkotja, a levélszekrények matt fémből készültek. Lehet, hogy egyesek szerint ez a látvány lehangoló, de rám megnyugtatóan hat.

A puritánságnak nem a kivételesség iránti megvetés az oka, mint ahogyan a többi csoport vélelmezni szokta. Minden – a házunk, az öltözékünk és a frizuránk is – azt a célt szolgálja, hogy könnyebben viselkedhessünk önzetlenül, emellett megvéd bennünket a hiúságtól, a kapzsiságtól és az irigységtől, amelyek mind-mind az önzés megnyilvánulási formái. Ha kevés dolgot birtokolunk, kevésre vágyunk, és mindannyian egyenlők vagyunk, akkor nincs kire irigykednünk.

Mindig is arra törekedtem, hogy szívből szeressem ezt a filozófiát.

A bejárati lépcsőn ülök, és várom, hogy Caleb hazaérkezzen. Nem kell sokáig várakoznom. Egy perc múlva már közeledik felém az utcán szürke ruhás alakja. Nevetést hallok. Az iskolában arra törekszünk, hogy ne hívjuk fel magunkra a figyelmet, de miután hazaérkezünk, sokat játszunk és viccelődünk. Az én szarkazmusra való hajlamomat azonban továbbra sem értékelik. A maró gúny mindig valakinek a kárára érvényesül. Talán jobb is, hogy az Önfeláldozás el akarja fojtani ezt bennem. Lehet, hogy nem is kell elhagynom a családomat. Ha iparkodom, hogy felülkerekedjen bennem az önfeláldozás, akkor talán sikerül.

– Beatrice? – szólít meg Caleb. – Mi történt? Jól vagy?

– Jól.

Caleb Susannel és a bátyjával, Roberttel érkezik. Susan olyan furcsállóan néz rám, mintha nem ugyanaz az ember lennék, akit ma reggel is ismert. Megvonom a vállamat.

– Rosszul éreztem magam, miután befejeződött a vizsga. Biztosan attól a folyadéktól, amit kaptunk. Most már jobban vagyok.

Igyekszem meggyőzően mosolyogni. Úgy tűnik, Susant és Robertet sikerült meggyőznöm: már nem látszik rajtuk, hogy aggódnak az elmeállapotom stabilitásáért, Caleb azonban hunyorogva néz rám, ami azt jelzi nála: arra gyanakszik, hogy a másik nem őszinte.

– Ti ma mindketten busszal jöttetek? – kérdezem. Nem mintha érdekelne, hogyan jött haza Susan és Robert az iskolából, de muszáj más témára terelnem a szót.

– A papánknak késő éjszakáig kellett dolgoznia – feleli Susan. – És azt mondta, hogy a holnapi ünnepség előtt úgyis rá kell szánnunk egy kis időt a gondolkodásra.

Gyorsabban kezd verni a szívem az ünnepség szó hallatán.

– Gyertek át hozzánk később, ha van kedvetek – ajánlja Caleb udvariasan.

– Köszönjük – feleli Susan, Calebre mosolyogva.

Robert az egyik szemöldökét felvonva néz rám. Sokszor találkozik egymással a tekintetünk, valahányszor Susan és Caleb flörtöl egymással az Önfeláldozók számára ismert egyetlen lehetséges módon, azaz épp csak puhatolózva. Caleb követi a tekintetével Susant, aki elindult az ösvényen. Muszáj megragadnom a karját, hogy kizökkentsem a kábulatból. Bevezetem a házba, és becsukom az ajtót magunk mögött.

Caleb ekkor felém fordul. Sötét, egyenes vonalú szemöldökét összevonta, így egy ránc keletkezett közöttük. Amikor töpreng valamin, jobban hasonlít az édesanyámra, mint az édesapámra. Ebben a pillanatban így látom őt: ugyanazt az életet éli, mint a papánk. Az Önfeláldozók csoportjában marad, és családot alapít. Csodálatos lesz.

Lehet, hogy én ezt nem fogom látni.

– Elárulod nekem végre az igazságot? – kérdezi szelíden.

– Az az igazság – felelem –, hogy nem szabad beszélnem róla. És neked sem volna szabad faggatnod erről.

– Olyan sok szabályt megszegtél már, és éppen ezzel tennél kivételt? Pont ebben az esetben, aminek ilyen nagy jelentősége van?

Összehúzza a szemöldökét, és rágni kezdi a szája sarkát. Bár vádaskodó szavakkal illetett, amit mondott, úgy hangzott, mintha ki akarna szedni belőlem valamit – mintha tényleg érdekelné a válaszom.

Összehúzom a szememet.

– Te talán beszélnél róla? a te vizsgádon mi történt, Caleb?

Találkozik a tekintetünk. Egy vonat dudálását hallom. Olyan halk, hogy akár egy sikátorban végigsüvítő szél fütyülése is lehetne. Mégis felismerem. Olyan ez a hang, mintha a Bátrak hívnának engem közéjük.

– Akkor… csak el ne áruld a szüleinknek, hogy mi történt, rendben? – kérem.

Néhány másodpercig a szemembe néz, azután rábólint.

Fel akarok menni az emeletre és lefeküdni. Kimerített a vizsga, a gyalogolás hazáig és a találkozás a csoporton kívüli férfival. Reggel azonban a bátyám készítette a reggelit, az édesanyám az ebédünket, az előző vacsorát pedig az édesapám, úgyhogy most nekem kell főznöm. Mélyet lélegzek, és kimegyek a konyhába, hogy nekilássak a főzésnek.

Egy perccel később Caleb csatlakozik hozzám. Összeszorítom a fogamat. Caleb mindenben segít. Természetes jósága, vele született önzetlensége az, ami a leginkább ingerel benne.

Caleb és én szótlanul dolgozunk egymás mellett. Borsót főzök a tűzhelyen. Ő pedig kiolvasztja a négy adag fagyasztott csirkét. Többnyire mirelit árut és konzervféléket eszünk, mert a tanyák messze esnek innen. A mamám egyszer azt mesélte, hogy réges-régen éltek még olyan emberek, akik nem vásároltak génkezelt termékeket, mert természetellenesnek tartották őket. Nekünk most már nincs más választásunk.

Mire a szüleim hazaérnek, elkészül a vacsora, és megterítjük az asztalt. A papám ledobja a táskáját az ajtónál, és csókot nyom a fejemre. Mások önfejű embernek tartják – talán túlságosan is –, de ugyanakkor kedvesnek is. Igyekszem csak a jót látni benne. Próbálkozom.

– Hogy sikerült a vizsga? – kérdi tőlem. Kiöntöm a borsót egy tálalóedénybe.

– Jól – felelem. Nem lehetnék Őszinte. Túlságosan könnyen hazudok.

– Úgy hallottam, felmerült valamilyen probléma az egyik vizsga során – jegyzi meg a mamám. A papámmal együtt a kormány megbízásából dolgoznak, de ő a városfejlesztési programokkal foglalkozik. És ő toborozta az önkénteseket, akik az alkalmassági vizsgákat vezették. Ideje java részében azonban azokat a munkásokat irányítja, akik a csoporton kívülieket látják el élelemmel, gondoskodnak menhelyeikről és munkalehetőségeikről.

– Valóban? – kérdezi a papám. Az alkalmassági vizsgákon ritkán szokott gond lenni.

– Nem sokat tudok róla, de a barátom, Erin azt mondta, hogy az egyik vizsga közben valamilyen probléma merült fel, és ezért szóban kellett közölni az eredményét. – a mamám egy-egy szalvétát tesz a tányérok mellé az asztalra. – Azt hiszem, az egyik diák rosszul lett, ezért korábban hazaküldték. – Megvonja a vállát. – Remélem, minden rendben van. Ti ketten nem is hallottatok erről?

– Nem – feleli Caleb a mamánkra mosolyogva.

A bátyám sem lenne alkalmas Őszintének.

Leülünk az asztalhoz. Mindig jobbra haladva adjuk tovább egymásnak az ételt, és csak akkor kezdünk enni, ha már mindenki megkapta a maga adagját. A papám a mamám és a bátyám felé nyújtja a kezét, ők pedig megfogják a papámét és az enyémet. Édesapánk ekkor hálát ad Istennek az ételért, a munkáért, a barátokért és a családért. Nem mindegyik Önfeláldozó család vallásos, de a papánk azt szokta mondani, hogy ne gondoljunk ezekre a különbségekre, mert ez csak megoszt bennünket. Én magam nem tudom, mit gondoljak erről.

– Akkor most – szól a mamám a papámnak – áruld el nekem!

Megfogja a papám kezét, és hüvelykujjával kis köröket rajzol a kézfején az ízületei körül. Nézem egymásba fonódó kezüket. A szüleim szeretik egymást, de így, a szemünk láttára csak ritkán mutatják ki a szeretetüket. Arra tanítottak bennünket, hogy a testi érintkezésnek nagy hatása van, de én kiskorom óta ódzkodom tőle.

– Áruld el, mi bánt! – teszi hozzá a mamánk.

A tányéromba bámulok. A mamám jó megfigyelőképessége olykor meglepetésként ér, de most elönt a szégyen hulláma. Miért van az, hogy csak önmagammal foglalkozom, olyannyira, hogy észre sem vettem eddig a papánk mély ráncait és görnyedt testtartását?

– Nehéz napom volt ma a munkahelyemen – feleli. – Nos, valójában Marcusnak volt nehéz napja. Nem volna szabad magamra vennem.

Marcus az édesapánk kollégája. Mindketten politikai vezetők. A várost egy ötven főből álló tanács irányítja: kizárólag Önfeláldozókból áll ez a testület, mert a mi csoportunk tagjait megvesztegethetetlennek tartják az önzetlenség iránti elkötelezettségünk miatt. A vezetőinket közülük választják meg, mert tökéletesen erkölcsösek és állhatatosak, s rendelkeznek a megfelelő vezetői képességekkel. A többi csoport képviselői is szót kapnak a megbeszéléseiken egy-egy konkrét probléma kapcsán, de a határozatot végső soron a tanács hozza meg. Bár a tanács tagjai gyakorlatilag együtt jutnak döntésre, Marcus kivételesen befolyásos közülük.

A nagy békekötés óta mindig is így volt ez. Akkor hozták létre a csoportokat. Szerintem azért maradt fenn ez a rendszer, mert félünk attól, ami akkor következne be, ha nem működne: háború.

– Ez az, amiről Jeanine Matthews jelentése szól? – kérdezi a mamám. Jeanine Matthews a Műveltek egyetlen képviselője a tanácsban. Intelligenciatesztjének eredménye alapján választották meg.

A papám gyakran panaszkodik miatta.

Felnézek.

– Jelentés?

Caleb figyelmeztető pillantást küld felém. Nem volna szabad beszélnünk a vacsoraasztal mellett, hacsak nem a szüleink közvetlenül hozzánk intéznek egy kérdést, ami nem szokásuk. Mint a papám mondja: a mi hallgató fülünk ajándék számukra. Ők is figyelmesen végighallgatnak bennünket vacsora után, a családi nappaliban.

– Igen – feleli a papám összehúzott szemmel. – Azok az arrogáns, öntörvényű… – elhallgat, és megköszörüli a torkát. – Elnézést kérek. De olyan jelentést írt, amelyben személy szerint Marcust támadja.

Felvonom a szemöldökömet.

– És mit írt róla? – kérdezem.

– Beatrice – figyelmeztet Caleb halkan.

Lehajtom a fejemet, és forgatom a villámat egészen addig, amíg elmúlik az arcomat elöntő forróság. Nem szeretem, ha pirongatnak. Különösen nem, ha a bátyám teszi ezt velem.

– Azt állítja Marcusról – feleli a papám –, hogy a fia az iránta mutatott erőszakossága és kegyetlensége miatt választotta a Bátrakat az Önfeláldozók helyett.

Azok közül, akik Önfeláldozóknak születnek, csak kevesen döntenek úgy, hogy elhagyják ezt a csoportot. És emlékszünk azokra, akik mégis így határoztak. Két évvel ezelőtt Marcus fia, Tobias elhagyta a csoportunkat, és a Bátrakat választotta. Marcus vigasztalhatatlan volt. Tobias az egyetlen gyermeke, sőt az egyedüli rokona volt, miután a felesége meghalt, miközben életet adott másodszülöttüknek, aki néhány perccel később szintén elhalálozott.

Én magam sohasem találkoztam Tobiasszal. Csak ritkán jött el a közösségi rendezvényekre, és egyszer sem kísérte el az édesapját, ha nálunk vacsorázott. A papám gyakran meg is jegyezte, milyen furcsa ez, de most már nem számít.

– Kegyetlen? Marcus? – a mamám megrázza a fejét. – Szegény ember! Épp arra van szüksége, hogy valaki emlékeztesse az őt ért veszteségre.

– Úgy érted, a fia árulására? – jegyzi meg a papám ridegen. – Én nem lepődnék meg ezen most. A Műveltek hónapok óta támadnak bennünket ezekkel a jelentésekkel. És ezzel még nincs vége. Lesz még más is, azt garantálom.

Nem volna szabad ismét megszólalnom, de képtelen vagyok megállni, és kiszalad a számon:

– Miért csinálják?

– Miért nem használod ki a lehetőséget, hogy édesapádat hallgathatod, Beatrice? – kérdezi a mamám kedvesen. Javaslatként fogalmazza meg, nem pedig utasításként. Átpillantok az asztal fölött Calebre, aki rosszallóan néz rám.

A borsómat bámulom. Nem vagyok biztos abban, hogy továbbra is képes leszek ilyen korlátozások közepette élni. Nem vagyok elég jó ember ehhez.

– Te is tudod, miért – feleli a papám. – Mert mi olyasvalamivel rendelkezünk, amire ők vágynak. A tudás mindenekelőtti akarása hatalomvágyhoz vezet, ami sötét és néptelen helyekre vezeti az embert. Hálásnak kellene lennünk azért, hogy mi tisztában vagyunk ezzel. – Bólintok. Azt már tudom, hogy nem fogom a Művelteket választani, jóllehet a vizsgaeredményeim azt sugallták, hogy megtehetném. Az édesapámra ütöttem.

A szüleim leszedik az asztalt vacsora után. Még Calebnek sem engedik meg, hogy segítsen – ma este ugyanis, hogy elgondolkodjunk az eredményünkről, magunkra hagynak bennünket, s szokásunkkal ellentétben nem gyűlünk össze a családi nappaliban.

Ha beszélhetnék velük a vizsgaeredményemről, akkor a családom talán segítségemre lehetne a döntés meghozatalában. De nem tehetem meg. Tori suttogva elmondott figyelmeztetése mindig eszembe jut, valahányszor meginog bennem az eltökéltség, hogy tartani fogom a számat.

Calebbel elindulunk a lépcsőn, s felérve, amikor elválnak útjaink, s ki-ki a saját hálószobájába megy, kezét a vállamra téve megállít.

– Beatrice – mondja komolyan, a szemembe nézve. – Gondolnunk kellene a családunkra. – Éles a hangja. – De… de ugyanakkor önmagunkra is.

Vagy egy percig némán bámulok rá. Még sohasem tapasztaltam, hogy önmagára gondolt volna, és nem hallottam ragaszkodni bármi máshoz az önzetlenségen kívül.

Annyira meghökkentő számomra ez a megjegyzése, hogy csak annyit válaszolok rá, amennyi elvárható tőlem:

– Az eredmény nem befolyásolja a döntésünket.

Caleb halványan mosolyog.

– Nem hát, igaz?

Megszorítja a vállamat, és bemegy a hálószobájába. Ahogy bepillantok, látom a bevetetlen ágyat, az asztalán pedig egy halom könyvet.

Becsukja az ajtót. Bárcsak elmondhatnám neki, hogy ugyanazon megyünk keresztül mindketten! Szeretném, ha úgy beszélgethetnék vele, ahogyan jólesik, nem pedig úgy, ahogyan elvárják tőlem. Csakhogy elviselhetetlen számomra a gondolat, hogy beismerjem: szükségem van segítségre. Ezért aztán elfordulok.

Bemegyek a szobámba, s miután becsukom az ajtót magam után, ráeszmélek, hogy a döntés akár egyszerű is lehet. Nagyfokú önzetlenségre lesz szükség ahhoz, hogy az Önfeláldozókat válasszam, vagy nagy merészségre ahhoz, hogy a Bátrak mellett döntsek, és talán az, hogy az egyik helyett a másikat választom, bizonyítani fogja, hogy tartozom valahová. Holnap ez a két minőség fog viaskodni bennem, és csak az egyik kerekedhet fölül.

ÖTÖDIK FEJEZET

A busz, amellyel a választási ünnepségre utazunk, tele van szürke inget és szürke nadrágot viselő utasokkal. A napfény sápadt gyűrűként perzseli a felhőket, mint egy meggyújtott cigaretta vége. Én sohasem fogok elszívni egyetlen szálat sem – mert ennek sok köze van a hiúsághoz –, az Őszinték közül azonban sokan dohányoznak az épület előtt, amikor leszállunk a buszról.

Hátra kell hajtanom a fejemet, hogy láthassam a Központ tetejét, bár egy része most is a felhőkbe vész. Ez a legmagasabb épület az egész városban. A hálószobám ablakából rálátok a tetején lévő két torony fényeire.

A szüleimet követve leszállok a buszról. Caleb nyugodtnak látszik, és én is annak tűnnék, ha tudnám, hogy mit fogok lépni. Ehelyett az a mardosó tudat munkál bennem, hogy a szívem bármelyik pillanatban kiugorhat a mellkasomból. Karon ragadom Calebet, hogy rá támaszkodhassak, miközben felfelé lépdelek a bejárati lépcsősoron.

A lift zsúfolásig megtelt, ezért az édesapám önként lemond a helyeinkről egy csapat Barátságos javára. Liftezés helyett gyalog megyünk fel a lépcsőn, vakon követve őt. Ezzel példát mutatunk csoporttársainknak, s hármunkat hamarosan tömegesen vesznek körül a szürke ruhások, akik a félhomályban felfelé igyekeznek a cement lépcsőfokokon. Az övékéhez igazítom a lépteimet. Az egyenletes lábdobogás zaja lüktet a fülemben, s a körülöttem lévő emberek egyformasága elhiteti velem, hogy ezt a csoportot is választhatnám. Megtehetném, hogy a magamévá teszem az Önfeláldozók kaptárgondolkodását, miközben innen kifelé mutató terveket szövögetek.

Idővel azonban fájni kezd a lábam, és nehezemre esik a levegővétel, s ettől ismét önmagamra figyelek. Összesen húsz lépcsősort kell megmásznunk ahhoz, hogy felérjünk a választási ünnepség helyszínére.

A papám kinyitja és tartja az ajtót a huszadik emeleten. Úgy áll ott, mint egy őrszem, miközben minden egyes Önfeláldozó elhalad mellette. Megvárnám, de a tömeg magával sodor előre, ki a lépcsőházból, majd be egy helyiségbe, ahol olyan döntést kell hoznom, amely egész életemre szól.

A termet koncentrikus körök mentén rendezték be. A különböző csoportokhoz tartozó tizenhat évesek a helyiség falai mentén állnak. Még nem neveznek csoporttagoknak bennünket. A mai döntésünkkel felavatottakká válunk, teljes jogú tagokká pedig azután, hogy sikeresen végigcsináltuk a beavatásunkat.

Ábécérendben sorakozunk fel vezetéknevünk szerint, amelytől ma akár meg is válhatunk. Én Caleb és egy pirospozsgás arcú, sárga ruhát viselő Barátságos lány, Danielle Pohler között állok.

A következő körben a széksorokban a családtagjaink foglalnak helyet öt szektorban, ki-ki a maga csoportjának megfelelő helyen. Nem jön el minden csoport valamennyi tagja a választási ünnepségre, de így is elegen vannak ahhoz, hogy hatalmas tömegnek lássuk őket.

A szertartás megszervezéséért egymást évről évre váltva felelősek a csoportok. Az idén az Önfeláldozók a szervezők. Marcus fogja elmondani a bevezetőt, és ő olvassa fel a neveket is, fordított ábécérendben. Caleb tehát korábban mondja majd ki a döntését, mint én.

Az utolsó körben öt fémtál van: olyan nagyok, hogy teljes egészében beleférnék bármelyikbe, ha összegömbölyödöm. Mindegyikben olyan anyag van, amely valamelyik csoportot jelképezi: a szürke kövek az Önfeláldozókat, a víz a Művelteket, a föld a Barátságosakat, az égő szén a Bátrakat és az üveg az Őszintéket.

Amikor Marcus kimondja a nevemet, odamegyek majd a három kör közepére. Nem fogok beszélni. Egy kést nyújt felém. Azzal megvágom a kezemet, s a véremet annak a csoportnak az edényébe csorgatom, amelyet választok magamnak.

A vérem a kövekre csorog. Vagy sisteregve hull a szénre.

Mielőtt helyet foglalnának, a szüleim odaállnak Caleb és énelém. A papám homlokon csókol, Calebet pedig vigyorogva vállon veregeti.

– Hamarosan találkozunk – mondja neki. Szemernyi kétség nélkül.

A mamánk engem ölel meg, és ettől szinte az a kevéske elszántság is elmúlik, ami még megmaradt bennem. Összeszorítom a fogamat, és a mennyezetet bámulom, ahol gömb alakú lampionok lógnak, kék fényben fürdetve a helyiséget. Hosszú időnek tűnik, amíg magához ölelve tart, még azután is, hogy én már leengedtem a karomat. Mielőtt ellép mellőlem, elfordítja a fejét, és a fülembe súgja:

– Szeretlek. Mindentől függetlenül.

A homlokomat ráncolva nézem a hátát, amint távolodik. Tisztában van vele, hogy mit tehetek. Tudnia kell róla, különben nem érezte volna szükségét annak, hogy ezt mondja.

Caleb megragadja a kezemet, és olyan erősen szorítja a tenyeremet, hogy az már fáj, mégsem engedem el. Legutóbb a nagybátyánk temetésén fogtuk egymás kezét, miközben a papánk sírt. Szükségük van egymás erejére most – ahogyan akkor is.

A teremben lassan kialakul a rend. Nekem most a Bátrakat kellene figyelnem, hogy minél többet megtudjak róluk, amit csak lehet. Ehelyett a termet megvilágító lampionokat bámulom; igyekszem belefeledkezni kék fényükbe.

Marcus feláll a pódiumra, amely a Műveltek és a Bátrak között van, majd megköszörüli a torkát a mikrofonba.

– Isten hozott – mondja. – Isten hozott mindenkit a választási ünnepségre. Üdvözlöm önöket azon a napon, amikor őseink demokratikus filozófiáját ünnepeljük, amely biztosítja számunkra a jogot, hogy ki-ki eldöntse, miként akar élni ebben a világban.

Vagyis válasszon az öt előre meghatározott mód közül, teszem hozzá gondolatban. Olyan erősen szorítom Caleb ujjait, mint ő az enyéimet.

– A mi gyermekeink tizenhat évesek lettek. Ott állnak a felnőtté válás küszöbén, és most rajtuk a sor, hogy eldöntsék, miféle emberek lesznek. – Marcus ünnepélyes hangon beszél, minden egyes szót ugyanolyan hangsúllyal ejtve ki. – Évtizedekkel ezelőtt az őseink rájöttek, hogy nem a politikai ideológia, nem a vallási meggyőződés és nem is a nacionalizmus okolható a világban dúló háborúkért. Megállapították, hogy az ok az emberek személyiségében rejlik – az emberiségnek a rosszra való hajlamában, annak bármilyen megjelenési formájáról legyen is szó. Csoportokat hoztak létre abból a célból, hogy az emberekből kiirtsák azokat a tulajdonságokat, amelyeket a világban uralkodó fejetlenség okának véltek.

Tekintetem a terem közepén álló tálakra vándorol. Mit gondoljak erről? Nem tudom. Nem tudom, nem tudom.

– A Barátságos csoportot azok hozták létre, akik az agressziót okolták.

A Barátságosak egymásra mosolyognak. Kényelmes, piros vagy sárga színű az öltözékük. Valahányszor csak látom őket, kedvesnek, szeretetteljesnek és szabadnak tűnnek. Ennek ellenére sohasem merült fel bennem, hogy hozzájuk csatlakozzam.

– Azok, akik a tudatlanságban látták az okot, megalapították a Műveltek csoportját.

A Műveltekhez való csatlakozás kizárása volt az egyetlen könnyű része a döntésemnek.

– A kétszínűséget okoló emberek pedig létrehozták az Őszinték csoportját.

Sohasem kedveltem őket.

– Akik az önzést okolták, megalapították az Önfeláldozók csoportját.

Igen, én is az önzést okolom.

– És akik a gyávaságot hibáztatták, létrehozták a Bátrakét.

Csakhogy én nem vagyok elég önzetlen. Tizenhat éve próbálkozom vele, de nem tudok eléggé azzá válni.

Elzsibbad a lábam, mintha teljesen kiszállt volna belőle az élet, és azon tűnődöm, hogyan leszek képes lábra állni, amikor felolvassák a nevemet.

– Az öt csoport egymással együttműködve sok éve már békében él. Mindegyik a társadalom más és más szektorát képviseli. Az Önfeláldozók töltik be az önzetlen vezetők munkakörét a kormányban, az Őszinte csoportból megbízható és józan gondolkodású jogászvezetők kerültek ki, a Művelteknek köszönhettük az intelligens tanárokat és kutatókat, a Bátrak pedig gondoskodtak a védelmünkről a külső és belső fenyegetésekkel szemben egyaránt. Ám az egyes csoportok hatósugara nem korlátozódik ezekre a területekre. Sokkal többet nyújtunk egymásnak, mint ezt méltóképpen megfogalmazhatnánk. A saját csoportjában ki-ki megtalálja az élete értelmét, célját: magát az életet.

Arra a jelmondatra gondolok, amelyet a csoporttörténelem- tankönyvemben olvastam. „A csoport számít, és nem a család.” Fontosabb, mint a családunk. A csoporthoz tartozunk igazán. Lehet ez igaz és helyes?

Marcus hozzáteszi:

– Csoportok nélkül nem maradnánk fenn.

A szavait követő csend súlyosabb, mint más szünetek. A legrosszabb félelmünktől súlyos, amely erősebb, mint a halálfélelem: hogy egyik csoporthoz sem tartozhatunk.

Marcus folytatja:

– Éppen ezért boldog ünnep ez a nap. Olyan alkalom, amikor új felavatottakkal gazdagodunk, akik velünk együtt fognak fáradozni egy jobb társadalomért és egy jobb világért.

Tapshullám követi, amely azonban visszafogottnak tűnik. Igyekszem teljesen mozdulatlanul állni, mert ha összeszorítom a térdeimet és megfeszítem a testemet, akkor nem remegek. Marcus ezután felolvassa a keresztneveket, de képtelen vagyok megkülönböztetni egyik szótagot a másiktól. Honnan fogom tudni, hogy engem szólít?

A tizenhat évesek egyenként lépnek ki a sorból, majd a terem közepéhez mennek. A lány, aki elsőként dönthet, a Barátságosakat választja – ugyanazt a csoportot, amelyben eddig élt. Figyelem, ahogyan vércseppjei a földre hullnak, a lány pedig magányosan áll csoportja tagjainak székei mögött.

A helyiségben állandó a mozgás. Újabb név csendül fel, és a következő egy új kést választ, majd újabb döntés hangzik el. A felavatandók többségét felismerem, de nem hinném, hogy ők is azonosítanak engem.

– James Tucker – mondja Marcus.

James Tucker elsőként indul el a Bátrak közül a tálak felé. Megbotlik, a karját kinyújtja, így sikerül megtartania az egyensúlyát, és nem esik el. Elvörösödik az arca, és sietve lépked a terem közepe felé. Amikor odaér és megáll, előbb a Bátrak táljára, majd az Őszintékére néz – a narancssárga lángokra, amelyek másodpercről másodpercre egyre magasabbra csapnak, s az üvegre, amelyben a kék fény tükröződik.

Marcus odanyújtja neki a kést. James nagy levegőt vesz – látom megemelkedni a mellkasát –, majd miután kifújta a levegőt, elfogadja a kést. Azután egyetlen mozdulattal végighúzza a tenyerén, és oldalra tartva kinyújtja a karját. A vére az üvegre csöppen. Ő az első közülünk, aki csoportot váltott. Az első csoportcsere. A Bátrak soraiból moraj hallatszik, én pedig a földre szegezem a tekintetemet.

Ők mostantól fogva árulónak tartják Jamest. Másfél hét múlva, a látogatási napon a Bátrakhoz tartozó családja meglátogathatná majd őt az új csoportban, de nem fogják ezt tenni, mert elhagyta őket. A hiánya kísérteni fogja őket a folyosókon, és olyan űr marad utána, amelyet nem tudnak majd kitölteni. És ahogy telik-múlik az idő, a lyuk fokozatosan eltűnik, mint amikor eltávolítják valakinek egy szervét, az így keletkezett űr pedig fokozatosan megtelik testnedvekkel. Az emberek képtelenek sokáig elviselni az ürességet.

– Caleb Prior – mondja Marcus.

Caleb még egyszer utoljára megszorítja a kezemet, majd elindul, s közben hosszú pillantást vet rám a válla fölött. Figyelem a lábát, miközben a terem közepe felé tart, s a kezét, amellyel határozottan veszi át a kést Marcustól. A pengét gyakorlott mozdulattal beleszúrja a másik kezébe. Azután áll, a tenyerével felfogja a vért. Ajkai megfeszülnek.

Kifújja a levegőt. Aztán beszívja. És a Műveltek tálja fölé tartja a kezét. A vére a vízbe csöpög, vörösre színezve azt.

Hallom, hogy az addigi moraj felháborodott kiáltásokká erősödik. Már-már képtelen vagyok tiszta fejjel gondolkodni. A bátyám, az én önzetlen testvérem csoportot váltott? a fivérem, aki Önfeláldozónak született, mostantól Művelt lesz?

Amikor behunyom a szememet, magam előtt látom a könyvkupacot Caleb íróasztalán, és eszembe jut, hogy remegő kezét a térde közé szorította az alkalmassági vizsga után. Miért nem jöttem rá, hogy amikor tegnap azt tanácsolta nekem, magamra is gondoljak, ez valójában önmagának is szólt?

Pásztázom a Műveltek szektorát. Elégedetten mosolyognak, és bökdösik egymást. A rendes körülmények között higgadt Önfeláldozók feszülten suttogva beszélgetnek egymással, és a teremben velük szemközt lévő csoportot figyelik. Az ellenségeinkké váltak.

– Bocsássanak meg! – szólal meg Marcus, de a tömeg nem hallja. Ezért elkiáltja magát: – Csendet kérek!

Csönd támad a teremben. Csak egy csengő hangot hallok.

Elhangzik a nevem, és egyfajta remegés hajt előre. Félúton a tálak felé már biztos vagyok abban, hogy az Önfeláldozókét fogom választani. Lelki szememmel látom önmagamat. Látom, hogy felnőtt nőként az Önfeláldozók viseletében járok, feleségül megyek Susan bátyjához, Roberthez, és önkéntesként dolgozom hétvégenként. A hétköznapok rutinja békével tölt el, a csendes éjszakákat a kandalló előtt töltjük. Érzem a bizonyosságot, hogy biztonságban leszek, és ha még nem is vagyok elég jó ember, jobbá válok, mint amilyen most vagyok.

És most jövök rá, hogy cseng a fülem.

Calebre nézek, aki most már a Műveltek mögött áll. Ő is rám néz, és alig láthatóan biccent, mintha tudná, mire gondolok, és egyetértene vele. Tétován lépdelek tovább. Ha Caleb nem volt alkalmas arra, hogy Önfeláldozó legyen, akkor hogyan lehetnék én az? De miféle választási lehetőségem van most, hogy ő elhagyott bennünket, és én vagyok az egyetlen gyerek a családban, aki maradhat? Caleb nem hagyott más választást nekem.

Összeszorítom a fogaimat. Én leszek az a gyermek, aki marad. Ezt kell tennem a szüleim érdekében. Muszáj megtennem.

Marcus felém nyújtja a kést. A szemébe nézek – furcsa, sötétkék színű –, és elveszem tőle. Ő bólint, én pedig a tálak felé fordulok. A Bátraké a tűzzel és az Önfeláldozóké a kövekkel tőlem balra áll: az egyik közvetlenül előttem van, a másik pedig mögöttem. A jobb kezemmel fogom meg a kést, és a tenyeremhez érintem a pengéjét. Összeszorítom a fogamat, és végighúzom rajta az élét. Fáj, de alig veszek tudomást róla. Mindkét kezemet a mellkasomhoz tartom, és a következő kilégzéskor remegés fut végig rajtam.

Kinyitom a szememet, és kinyújtom a karomat. A vérem a két tál között a szőnyegre csöpög. Azután eláll a lélegzetem – előrenyújtom a kezemet, és a vérem sisteregve hull az izzó széndarabokra.

Önző vagyok. És bátor.

HATODIK FEJEZET

A szememet a padlóra szegezem, és odaállok a Bátornak született felavatottak közé, akik úgy döntöttek, a saját csoportjukban maradnak. Magasabbak nálam, olyannyira, hogy amikor felemelem a fejemet, fekete ruhás alakjuknak épp a vállát látom. Amikor az utolsó jelölt, egy lány is kiválasztotta a csoportját – a Barátságosakét –, eljött az idő, hogy távozzunk. A Bátrak mennek ki a kijáraton elsőként. Elhaladok a szürke ruhás férfiak és nők között, akik az eddigi csoportom voltak, és céltudatosan bámulom valakinek a tarkóját.

Csakhogy látnom kell még egyszer a szüleimet. Az utolsó pillanatban hátrapillantok rájuk, mielőtt elhagynám a