Dimitris Xygalatas

A RÍTUSOK EREJE

Modern emberek ősi szokásai

A könyv az alábbi kiadás alapján készült:

Dimitris Xygalatas: Ritual – How Seemingly Sensless Acts
Make Life Worth Living,
Profile Books, London, 2022

Copyright © Dimitris Xygalatas, 2022

Hungarian edition © Open Books, 2024

Hungarian translation © Bosnyák Gabriella, 2024

Fordította Bosnyák Gabriella

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Tesfay Sába

Olvasószerkesztő Kővári Bettina

Borítóterv Zatykó Fanny

A borító Bernard Picart metszetének felhasználásával készült

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-225-9

A sorozat további kötetei

Bono: Surrender

Dan Buettner: A hosszú élet titkai

Dan Buettner: A hosszú élet ízei

Robin Lim: Gyermekágy

Robin Lim: Várandósság

Robin Lim: Bölcs születés

Greta Thunberg: Klímakönyv

Tartalom

1. A rituális paradoxon

2. A rituális fajok

3. Rend

4. Ragasztó

5. Hevület

6. Szuperragasztó

7. Áldozat

8. Jóllét

9. A rítus erejének kihasználása

Jegyzetek

Köszönetnyilvánítás

Irodalomjegyzék

Szüleimnek

1.

A RITUÁLIS PARADOXON

A Pireuszból érkező napi kompjárat megérkezik Tínosz, az Égei-tenger egyik apró görög szigetének kikötőjébe. A vízparton sorakozó fehérre meszelt kockaházak élesen elütnek a mögöttük húzódó barna domboktól. Néhány teherautó és személyautó hajt le az alsó fedélzetről, miközben a hajóhídon turisták özönlenek lefelé. A dokk mellett taxisofőrök és utazási irodák alkalmazottai tolonganak, kezükben valamelyik hotel táblájával, míg mások kiadó szobákat reklámoznak. A városnéző turisták hamar továbbállnak, többnyire a helyi strandok és múzeumok felé veszik az irányt. Ezzel a kikötő hangulata merőben megváltozik.

A többi látogató, többségük feketében, más ritmusban mozog. Ünnepélyesnek és céltudatosnak tűnnek. Miután összegyűltek a rakparton, egymásután négykézlábra ereszkednek, és így indulnak el a város főutcáján. Néhányan hasra vágódnak, és a könyöküket használva haladnak előre. Mások keresztbe fekszenek az utcán, és erőfeszítést nem kímélve, a testüket csavarva, tekerve, a könyökükre támaszkodva vonszolják magukat fel a meredek emelkedőn. Az egyik asszony hanyatt dől, és két férfi a kezénél fogva húzza tovább. Vannak olyanok is, akik kisgyermekkel a hátukon négykézláb mászva teszik meg az utat.

Nyár közepe van. Alig van árnyék, a macskakővel kirakott utcára tűz a nap. Ahogy a zarándokok araszolnak felfelé a meredek emelkedőn, a helyszín egyre inkább emlékeztet egy csatatérre: vérző térdek és könyökök, megperzselődött kezek és lábak, lehorzsolt testek és szenvedő arcok. Sokan összeesnek a hőségtől és a kimerültségtől. De nem adják fel. Kísérő családtagjaik sietnek oda hozzájuk, hogy vízzel kínálják őket, és amint magukhoz térnek, folytatják az útjukat felfelé.

Úti céljuk a tínoszi ortodox Miasszonyunk-templom. A domb tetején magasodó lenyűgöző templom teljes egészében a közeli Délosz szigetéről származó fehér márványból készült. Távolról a homlokzata, amelyet boltíves oszlopcsarnok, faragott baluszterek és díszes ablakok tarkítanak, olyan, akár a legfinomabb hímzett csipke. A legenda szerint 1823-ban egy régi ikon került elő a földből, miután egy helyi apáca a festmény helyét álmában megpillantotta. A csodatévő ikon elhelyezésére épített templom nagyon hamar jelentős zarándokhellyé vált. A világ minden sarkából, évről évre csodáért járulnak elé az emberek.

Miután a zarándokok négykézláb felérnek a domb tetejére, még két márványlépcsőt le kell küzdeniük, hogy leróhassák tiszteletüket az ikon előtt. A páratlan részletességgel kifaragott alkotás az angyali üdvözletet ábrázolja. A jelenet azonban alig látható, mivel a képet teljes egészében eltakarják a látogatók által adományozott ékszerek. A mennyezetről több száz, ezüstből készült áldozati ajándék lóg alá, fogadalmakra és csodákra emlékeztetve. Egy szív, egy láb, egy szempár, egy bölcső, egy hajó figurája.

Bármilyen értelmetlennek is tűnik ez a fajta önsanyargatás, hasonló gyakorlatok a világ minden táján előfordulnak. A Közel-Keleten a síita muszlimok késekkel, kardokkal kaszabolják össze a testüket, Huszein imám mártírhalálára emlékezve. A Fülöp-szigeteken a katolikus hívők szögeket vernek a tenyerükbe és a lábfejükbe, hogy felidézzék Jézus Krisztus szenvedését. Thaiföldön a taoisták, a kínai istenségek tiszteletére rendezett Kilenc Császár Istenek fesztiválját úgy ünneplik, hogy saját vérüket ontják, és a késektől és a nyársaktól kezdve a szarvasagancsig és esernyőig szinte bármivel átdöfik a testüket. Mezo-Amerikában a maják vérengző szertartásokat tartottak, amelyek keretében a férfiak a tüskésrája tüskéjével szúrták át a péniszüket. A mai Egyesült Államokban pedig az Appalache-hegység déli részéhez tartozó államokban pünkösdisták táncolnak teljes eksztázisban templomaikban, mérges kígyókkal a kezükben. A farkuknál fogva lóbált kígyók bármikor megmarhatják őket – és gyakran meg is teszik. Több mint száz halálos esetet dokumentáltak már. Ám mivel ezek a szertartások gyakran titokban zajlanak, a valós számok ennél jóval magasabbak lehetnek. Ralph Hood szociálpszichológus szerint, aki ezeket a közösségeket tanulmányozza: „Bármelyik kígyótartó templomba belépve, sorvadt kezű és hiányzó ujjú emberekkel találkozhatunk. Minden kígyótartó család elszenvedett már ilyesmit.”[1]

A világ más részein az emberek kevésbé fájdalmas, ám ugyanúgy sokat követelő rítusoknak vetik alá magukat. A tibeti szerzetesek évtizedeket töltenek meditációs technikáik tökéletesítésével, elzárkózva a világtól, a csendes elmélkedésnek szentelve életüket. A muszlimok világszerte a ramadán hónapja alatt hajnalhasadtától alkonyatig megvonják maguktól az ételt és a vizet, az indiai esküvői szertartások pedig akár egy teljes hétig is eltarthatnak. Az előkészületek több hónapot vesznek igénybe, és több száz vagy akár több ezer vendéget is meghívnak. A költségekbe egy átlagos család bele is rokkanhat. A Progresszív Vidéki Vállalkozások és Szociális Jóléti Intézet (egy helyi nem kormányzati szervezet) szerint, az indiai háztartások több mint hatvan százaléka fordul hitelezőhöz, hogy finanszírozni tudja gyermeke esküvőjét, sok esetben uzsorakamatra. Azok, akik nem tudnak máshogy garanciát vállalni ezeknek a kölcsönöknek a visszafizetésére, gyakran szolgasorba kényszerülnek, így törlesztve adósságukat.[2]

Eddig csak vallási szertartásokat említettem, pedig a rítus gyakorlatilag az összes társadalmi intézményünk működését végigkíséri. Gondoljunk csak a bíróra, amint felemeli a kalapácsát, vagy az újonnan választott elnökre, amikor leteszi a hivatali esküjét. Jelen van a hadseregben, a kormányok és vállalatok életében, a beavatási rítusokban, a felvonulásokon és az elköteleződés sokat követelő megnyilvánulásaiban. Élnek vele a sportolók, akik rendre ugyanazt a zoknit viselik a fontos mérkőzéseken, és a szerencsejátékosok, akik megcsókolják a kockát, vagy a szerencsét hozó kabalájukat szorongatják a kezükben, amikor nagy a tét. És a hétköznapi életben is mindannyian gyakoroljuk, amikor felemeljük a poharunkat, hogy tósztot mondjunk, vagy amikor részt veszünk egy diplomaosztó vagy születésnapi ünnepségen. A rítus iránti igény ősi, és mint látni fogjuk, kulcsszerepet játszhatott az emberi civilizációban.

De mi késztet bennünket arra, hogy kövessük ezeket a szokásokat, amelyek valós árat követelnek tőlünk, anélkül, hogy nyilvánvaló előnyökkel járnának? És miért tartjuk a rítusokat olyan fontosnak, még akkor is, ha a céljuk korántsem egyértelmű?

Néhány évvel ezelőtt, amikor cserediákként Dániában éltem, ellátogattam a Ny Carlsberg Glyptotekbe, ami egy lenyűgöző múzeum Koppenhágában. Miközben az antik gyűjtemények között bolyongtam, amelyek az ókori mediterrán kultúrákból származó tárgyakat mutattak be, amerikai régészhallgatók egy csoportjába botlottam. Az oktatójuk, egy magas, energikus, középkorú nő, a kiállítási tárgyakról mesélt nekik. A lelkesedése ragályosnak tűnt, és a diákok érdeklődve hallgatták. Úgy döntöttem, hogy csatlakozom hozzájuk, és kihasználom az ingyenes tárlatvezetést.

A professzor az úgynevezett szókratészi módszert alkalmazta: ahelyett, hogy pusztán előadást tartott volna a diákoknak, kérdéseket tett fel nekik, hogy tesztelje a már meglévő tudásukat, és segítsen nekik új következtetéseket levonni. Miután rámutatott egy sor különböző tárgyra, és megvitatta diákjaival azok eredetét és rendeltetését, végül egy furcsa formájú, az ókori Görögországból származó agyagedényhez lépett.

–  Mi ez? – kérdezte. A hallgatók tanácstalannak tűntek. A tárgy üreges szarvat formált, de nyilvánvalóan nem lehetett ivóedény, mivel ahhoz túl kicsi volt, és egy lyuk volt az alján. Aprólékosan kidolgozott, faragott díszek borították, de annak ellenére, hogy minden kétséget kizáróan nagy gonddal készítették, látszólag nem volt semmi haszna. A professzor egyenesen az egyik diákjához fordult:

–  Mit gondolsz, mi lehet ez? Mire való? – tette fel neki a kérdést.

–  Nem tudom – válaszolta a diák zavarodottan.

–  Nem tudjuk – ismételte meg a tanár. – És mit mondunk, amikor valaminek nem vagyunk tisztában a funkciójával?

A diák szeme hirtelen felcsillant:

–  Kultikus! – kiáltott fel.

–  Igen, kultikus! – helyeselt az oktató. – Valószínűleg, valamilyen szertartás keretében használták.

A tanár válasza megpendített bennem valamit, mert az emberi kultúrák egyik legkülönlegesebb aspektusára mutatott rá: a rítus egyetemes jellemzője az emberiségnek. Kivétel nélkül minden egyes társadalomban – legyen szó akár a múltról, akár a jelenről – léteznek olyan hagyományok, amelyek erősen koreografált, formális és pontosan végrehajtott viselkedési formákat tartalmaznak, és fontos pillanatokat jelölnek az emberek életében. Ezeknek a viselkedésformáknak, amelyeket rítusoknak nevezünk, vagy nincs kifejezett céljuk, vagy ha van, nincs ok-okozati összefüggés a kitűzött eredmény és az elérésük érdekében végzett cselekedetek között. Az esőtánc hatására nem ered el az eső; egy megszurkált vudubabával nem tudunk távolból ártani másoknak; és az egyetlen dolog, amit egy tarokk-kártyavető biztosan meg tud jósolni, hogy a konzultáció után könnyebb lesz a pénztárcánk. Az eszköz és a cél közötti űr vezette a tanárt arra a következtetésre, hogy a kemény munkával előállított tárgy, amelynek nincs egyértelmű funkciója, valószínűleg rituális célt szolgált.

Bár a cselekvés és a célok között megtévesztő következetlenség áll fenn, évezredek óta különféle rítusokat végzünk. Valójában még a legvilágibb társadalmakban is fennmaradtak, és akár tudatában vagyunk, akár nem, a rítusok ma is ugyanolyan gyakoriak, mint a távoli múltban. A fán való lekopogástól az imádkozásig, az újévi ünnepségektől az elnökök beiktatásáig a rítusok a magán- és a közélet minden aspektusát átjárják. És akár vallási, akár világi kontextusban végezzük, ez az egyik legkülönlegesebb emberi tevékenység, amely mély jelentéssel és fontossággal bír.

Ezek a jellemzők megkülönböztetik a rítust más, kevésbé különleges cselekedetektől, például a szokásoktól. Bár mindkettő lehet sablonos viselkedés, mivel rögzített és ismétlődő mintákat tartalmaz, a szokások esetében ezek a cselekvések közvetlen hatást gyakorolnak a világra, míg a rítusok esetében szimbolikus jelentéssel bírnak, és gyakran önmagukért végzik őket. Amikor szokásunkká tesszük, hogy lefekvés előtt fogat mosunk, a tevékenységnek a célja a közvetlen funkciójában rejlik, világos ok-okozati összefüggésre épül – kauzálisan átlátható. Ha egy szimbolikus fogkefével hadonásznánk a levegőben, attól a fogaink nem lennének tiszták. Azáltal, hogy ezt a folyamatot rutinná alakítjuk, az így kialakult szokásunk lehetővé teszi, hogy rendszeresen és gondolkodás nélkül hajtsuk végre.

A rítusok esetében ezzel szemben az ok-okozati viszony rejtve marad, kauzálisan átláthatatlan. Azért kívánják meg az összpontosítást és a figyelmet, mert szimbolikus elemeket tartalmaznak, amelyekre emlékezni kell ahhoz, hogy pontosan végre tudjuk hajtani őket. Szemléltetésképpen, egy görög ortodox esküvőn a vőfély háromszor cseréli ki a jegygyűrűt, háromszor húzza a menyasszony és a vőlegény ujjára, és helyez egy-egy koronát a fejükre; a papnak három imát kell felolvasnia; az ifjú párnak pedig három korty bort kell innia ugyanabból a kehelyből, és háromszor kell megkerülnie az oltárt. Ezek a műveletek egy bonyolult, egyórás szertartás részét képezik, amelyet pontosan kell követni, és részletekbe menő instrukciókat, illetve előzetes próbát igényel, mert a hűség csak így biztosított. Történetesen egyik cselekedetnek sincs jogi következménye: a párnak egy másik procedúrát kell végigcsinálnia, amely egy hivatalos irat aláírásával és lepecsételésével jár, annak érdekében, hogy házastársakká nyilvánítsák őket. De az esküvői szertartás szimbolikája és pompája teszi jelentőssé és emlékezetessé az eseményt – olyannyira, hogy az a benyomásunk, nem a papírmunka, hanem maga a szertartás az, ami a házasságot érvényesíti. Míg a szokások a fontos feladatokat rutinjellegűvé és hétköznapivá teszik, addig a rítusok azáltal töltik meg életünket jelentéssel, hogy bizonyos dolgokat különlegessé varázsolnak.

Más szavakkal, George C. Homans szociológust idézve, „a rituális cselekedeteknek nincs gyakorlati eredménye a külső világban – ez az egyik oka annak, hogy rítusoknak nevezzük őket”. Számos vallási közösségben boszorkányságnak számít az, ha egy rítust nyilvánvaló cél elérése miatt végeznek. „De ez az állítás nem jelenti azt, hogy a rítusoknak ne lenne funkciója […] bizalommal tölti el a közösség tagjait, eloszlatja a szorongásaikat, és támogatja a társadalmi szervezeteink működését.”[3]

Az antropológusok több mint egy évszázada vizsgálják a rítusok eme funkcióit, aprólékos gonddal gyűjtve a lenyűgöző megfigyeléseket. Ezek a tudósok felismerték, a rítusok kiemelkedő jelentőséggel bírnak, mivel a személyes kiteljesedés, szerepvállalás és átalakulás eszközei, illetve támogatják az együttműködést és a társadalmi rend fenntartását. Bölcs elméleteket fogalmaztak meg, de ritkán voltak képesek vagy hajlandóak ezeket próbára tenni. A kulturális antropológusok abból a feltevésből indulnak ki, hogy a társadalmi környezet összetett és kusza, és az emberek életében a legjelentősebb dolgok nehezen számszerűsíthetők. Etnográfiai kutatásokat végeznek terepen, ahol kulturális kontextusában figyelik meg a rituális gyakorlatot. Elsősorban azt próbálják megérteni, hogyan élik meg gyakorlóik ezeket a szokásokat az adott környezetben.

Másrészt a pszichológusok és más, kísérleti módszert alkalmazó kutatók elismerik, hogy a mérés nagyfokú kontrollt igényel, és ez a kontroll nem könnyen érhető el valós életkörülmények között. Ők jellemzően laboratóriumban dolgoznak, ahol adott időben a viselkedés egy-egy apró szeletére koncentrálnak. Ehhez az embereket kiemelik szokásos környezetükből, beviszik őket a laboratóriumba, ahol el tudják különíteni őket minden olyan külső tényezőtől, amely megnehezítené a vizsgálatot. Ebben a folyamatban ugyanakkor a környezet hatása a viselkedésre nagyrészt elérhetetlenné válik a kutatást végző számára.

Részben talán az ilyen tevékenységek laboratóriumi tanulmányozásának nehézségei miatt, a rítusok nem váltak népszerű kutatási témává a pszichológusok körében. Vagy az emberi viselkedés hétköznapi aspektusának tekintették, egy mentális zavarnak, amely idővel elmúlik, vagy egy olyan megfoghatatlan témának, amelyet szinte lehetetlen tudományosan vizsgálni. Ennek eredményeként egészen a közelmúltig, az emberi természet egyik széles körben elterjedt aspektusáról kevés és töredékes tudományos ismeret állt rendelkezésünkre.

Az utóbbi években ez kezdett megváltozni. Ahogy az antropológia felnőttkorba lépett, a néprajzkutatók egyre inkább úgy vélték, hogy komolyan kell venni az emberek igényeit, és fontos lenne olyan módszereket találni, amelyekkel ezeket az igényeket empirikusan tesztelni lehet. És ahogy a pszichológusok kezdték felismerni, hogy az emberi psziché többről szól, mint amennyit a kísérleti alanyok a főiskolai laboratóriumok szűkös keretei között elárulnak róla, egyre inkább kezdtek érdeklődni aziránt, hogy mit ad ehhez hozzá a kulturális környezet.

A különböző tudományágak társadalomtudósai elkezdtek együtt dolgozni, és tanulni egymástól. Az új módszerek és technológiák lehetővé tették számukra, hogy olyan kérdéseket vizsgáljanak, amelyeket korábban elképzelhetetlen lett volna. A testen viselhető érzékelőknek köszönhetően tanulmányozni tudták, mi zajlik az emberek testében, miközben valós rítusokon vesznek részt; a biokémia és az agyi képalkotás fejlődése hozzásegítette a kutatókat, hogy laboratóriumi körülmények között és terepen egyaránt betekintést nyerjenek az emberi agy működésébe; a kognitív tudományok terén megjelent innovációk új módszereket biztosítottak annak értékelésére, mi zajlik az elmében; a megnövekedett számítógépes kapacitás új szoftverekkel kombinálva pedig lehetővé tette a statisztikusok számára, hogy értelmezni tudják ezeket a bonyolult adathalmazokat. Most először történik meg az, hogy a rítusok tudományos vizsgálata dinamikusan fejlődik. Végre megoldhatjuk a régóta fennálló rejtélyt, és megfejthetjük különleges szokásaink értelmét.

A rítusok gyermekkorom óta lenyűgöznek. Görögországban nőttem fel, és édesanyámmal havonta egyszer busszal bementünk a belvárosba. Ilyenkor varráshoz szükséges kellékeket vásárolt magának, befizette a közüzemi számlákat és különféle ügyeket intézett. Jutalmul, amiért elkísértem, ellátogattunk a város egyik legnagyobb könyvesboltjába. Kizárólag ott lehetett megvásárolni a National Geographic magazint. Ez néhány évvel azelőtt történt, hogy az internet nyilvánosan elérhetővé vált volna, és akkoriban még nem volt kábeltévé Görögországban. A National Geographic csillogó oldalai jelentették számomra az első ablakot az antropológia magával ragadó világára. Távoli helyekre repítettek, és egzotikus kultúrákkal ismertettek meg. Olvastam a hatalmas indiai zarándoklatokról, az Andokban élő népi gyógyítókról és a Haitin űzött vuduszertartásokról; megcsodáltam a nigeri wodaabék udvarlási szertartásairól, a guatemalai maják jóslási gyakorlatáról és a különböző amazóniai törzsek fájdalmas beavatási rítusairól készült lenyűgöző fotókat. És megtudtam, hogy a kenyai és tanzániai maszáj törzshöz tartozó fiúknak a felnőtté válás rítusuk részeként meg kell ölniük egy oroszlánt. A sikeres vadászok kiérdemlik a jogot arra, hogy az oroszlán sörényét fejdíszként viseljék az ünnepi alkalmakon.

Mindezeket a szokásokat messzi helyeken gyakorolták, és emiatt időben is távolinak tűntek: mintha egy letűnt, romantikus kor maradványai lettek volna, amelyek az enyészet felé haladtak. Nem igazán foglalkoztam azzal a ténnyel, hogy a rítusok a saját társadalmamat is átjárják. Mindazonáltal, mint minden görög iskolában, az enyémben is megszenteléssel kezdődött a tanév. Minden reggel részt vettünk a közös imán, ami kötelező volt, akárcsak a helyi templom alkalmankénti látogatása. Ezeken a vallási szertartásokon kívül zászlófelvonási ceremóniánk is volt, elénekeltük a nemzeti himnuszt, és részt vettünk diákfelvonulásokon, amelyeket nemzeti ünnepek alkalmával tartottak minden városban. De valahogy ezek a rítusok másnak tűntek. Talán mert számomra nem bírtak jelentőséggel. A tanáraim kényszerítették rám. Részt vettem rajtuk, mert muszáj volt, de közben kerestem a kifogásokat, hogy elkerülhessem őket. Talán azért, mert azok a rítusok valóban mások voltak. Ismétlődő, kevés izgalommal járó természetük semmiben sem hasonlított a National Geographic oldalain megjelenő extravagáns rítusokhoz. Vagy csak annyira közel voltak hozzám, hogy valahogy láthatatlanná váltak.

A tízes éveim elején a közszolgálati televízióban láttam egy tudósítást a tínoszi zarándoklatról. Különböző korú férfiak és nők vonszolták fel magukat egy dombra, lehorzsolt térddel és vérző karral, hogy egy pillantást vethessenek egy szent ikonra. Célba érve sok zarándok könnyekben tört ki, és az arcukon ülő grimaszokat boldog arckifejezés váltotta fel. Azok, akiket a riporter megkérdezett, hangsúlyozták, mennyire fontos számukra ez a zarándoklat. Néhányan közülük évek óta gyűjtögettek az útra. Amikor az okok iránt érdeklődtek, azt válaszolták, hogy egy fogadalmukat teljesítették ezáltal. Néhányan konkrét kéréssel fordultak a Szűzanyához: gyermekáldásért könyörögtek, azt kérték, hogy gyermekük sikeresen vizsgázzon, vagy gyógyulásért esedeztek. Másoknak nem volt konkrét oka rá: maga a zarándoklat volt a cél.

Megkérdeztem a nagyapámat, hallott-e már erről a zarándoklatról. Ő volt a legvallásosabb ember, akit ismertem, mindent tudott az ortodox kereszténységről – igazi egyházi ember volt, ahogy mondani szokás. Természetesen hallott róla, felelte. Sőt, több olyan embert is felsorolt a falujából, akik részt vettek rajta – némelyiküket még én is ismertem. És miközben elgondolkodott rajta, megemlítette a Görögország más részein is fellelhető hasonló hagyományokat, a déli szigeten, Krétán dívó fájdalmas zarándoklattól az északi falvakban tartott parázson járásig. Ezek a hagyományok nem letűnt korok és egy távoli, egzotikus törzs szokásai voltak, hanem ott és akkor léteztek, és a saját kultúrámhoz tartozó emberek gyakorolták őket. De miért? Miért létezik ennyi furcsa hagyomány a tudomány, a technológia és az elvilágiasodás modern korában? És mi készteti az embereket arra, hogy idejük és erőforrásaik egy jelentős részét rituális tevékenységekre fordítsák – miközben azt az időt pénzkeresésre, szerelmeskedésre, társasági életre, a családjukra is fordíthatnák, vagy egész egyszerűen arra, hogy boldogan éljék az életüket?

Néhány évvel később, az Arisztotelész Egyetemre beiratkozva, Panayotis Pachis valláskutató vezetésével végül lehetőségem nyílt megvizsgálni ezt a kérdést. Hallgatóként elmerültem a rítusok történetében és pszichológiájában, minden kurzust felvettem ebben a témában, amit csak találtam, és elolvastam minden, a tárgyhoz tartozó könyvet, ami a kezembe akadt. Egy nap a tanárom megemlítette, hogy tanulhatnék az Aarhusi Egyetemen Dániában, ahol egy új kutatási programot indítottak a vallások kognitív vizsgálatára. Nem kellett kétszer mondania. Vettem magamnak egy meleg kabátot, becsomagoltam a bőröndömbe, és az új évezred első napján életemben először repülőre ültem, és elutaztam külföldre – igazi beavatási rítus volt.

Aarhusban egy gyökeresen más kultúraszemlélettel ismerkedtem meg, amely a pszichológiai és evolúciós tudományok kapcsán kifejlesztett módszereket és elméleteket használt hagyományosan a bölcsészettudományok körébe tartozó témák tanulmányozására. Szerelem volt első látásra. Olyan területek legújabb elméleteiről kezdtem olvasni, mint a kognitív pszichológia, az evolúciós antropológia és az idegtudományok. Megismertem a szimbolikus gondolkodás evolúcióját, tanultam arról, hogy a komoly megpróbáltatások hogyan kódolódnak az emlékezetben, és az agy mely részei érintettek bizonyos vallási élményekben.

De még mindig hiányzott egy nagyon fontos dolog. Ha saját válaszokat akartam találni a kérdéseimre, azt nem tehettem meg az íróasztalom mögül, a könyvtárból vagy a laborból. A rítusokat a természetes környezetükben kellett tanulmányoznom. Ez azt jelentette, hogy valódi emberekkel kellett találkoznom, meg kellett hallgatnom a történetüket, és részt kellett vennem a mindennapi tevékenységeikben. Más szóval, antropológussá kellett válnom.

Miután befejeztem a mesterképzést, Belfastba mentem, hogy a Queen’s Egyetemen Harvey Whitehouse antropológustól és rítuskutatótól tanuljak. Úgy döntöttem, hogy a doktorimhoz az extrém rítusokat fogom tanulmányozni. Az extrém alatt nem azt értem, hogy a szertartásokat végzők bármilyen tekintetben furcsák vagy abnormálisak lennének – valójában ezeket a rítusokat széles körben végzik, mindenféle gazdasági és társadalmi háttérrel rendelkező ember részt vesz rajtuk –, hanem abban az értelemben extrémek, mint az extrém sportok, hogy rendkívüli erőfeszítést igényelnek. Más szóval, ha katalogizálnánk a világ összes rítusát, és megmérnénk, mekkora érzelmi stresszel, fizikai fájdalommal vagy energiaráfordítással járnak, akkor ezek a skála tetején helyezkednének el.

Miután elvégeztem az előírt felkészítő képzést, benyújtottam a doktori kutatási tervemet az egyik rítus tanulmányozására, amelyről a nagyapám beszélt: a tűzön járásra. Szerte a világon különféle közösségek vesznek részt olyan rítusokon, amelyek során égő parázson mezítláb sétálnak. Ezeket a gyakorlatokat Görögországban, Bulgáriában és később Spanyolországban kis vidéki közösségek körében szándékoztam tanulmányozni, terepmunka keretében. Hamarosan újra csomagoltam – ezúttal terepre készültem.

A következő másfél évben azt tettem, amit az antropológusok szoktak: kérdéseket tettem fel. Nap nap után embereket kerestem fel az otthonukban, több száz interjút készítettem, és számtalan rítuson résztvettem a szokásos vasárnapi misétől kezdve az izgalmas tűzön járásig. Találkoztam néhány rendkívüli emberrel, lebilincselő beszélgetéseket folytattam velük, és lenyűgöző történeteket gyűjtöttem. De azt a kérdést volt a legnehezebb megválaszolni, amelyik a leginkább érdekelt. Ez a legegyszerűbb, ám egyben legfontosabb kérdés volt: miért? Miért vesznek részt az emberek ezeken az embert próbáló rítusokon? Mint kiderült, a válasz bonyolultabb, mint gondoltam.

Alejandro hetvenhárom éves férfi volt egy San Pedro Manrique nevű kis spanyol faluból. Alejandro, akárcsak a családja nagy része, tinédzserkora óta részt vesz a helyi tűzön járáson. Az évek során számos tűzön járáson voltam már jelen, de egyik sem volt olyan nagy hatással rám, mint amelyet ott tapasztaltam. Több mint két tonna tölgyfát égetnek el, olyan forró parazsat hozva létre, amely még az alumíniumot is megolvasztja, a résztvevők pedig a hátukra vesznek még valakit, és úgy sétálnak át rajta mezítláb. Sokan közülük gyerekeket kapnak fel. De nem Alejandro. Ő felnőtteket cipelt, akik sokszor nehezebbek voltak, mint ő maga. Alejandro nagyon büszke volt arra, hogy tűzön járó. Ötvenhárom éven keresztül egyszer sem mulasztotta el a rítust. Amikor megkérdeztem, abbahagyja-e valaha, elgondolkodott. Hosszú szünet után így válaszolt:

–  Tudom, hogy egy nap már túl öreg leszek hozzá. De akkor majd egyszerűen otthon maradok. Mert inkább ugrom le a harangtoronyból, és ölöm meg magam, mint hogy csak nézzem, de ne vegyek részt benne.

A következő évben egy orvosi vizsgálat során kiderült, hogy Alejandrónak szívritmuszavara van, ezért az orvosa megtiltotta neki, hogy részt vegyen a rítuson. Azt mondta, hogy túl nagy izgalommal járna, és az ő állapotában jobb, ha nem kockáztat. Mivel nem mehetett át a tűzön, az öregember megtartotta a szavát, és úgy döntött, hogy aznap este otthon marad. Bármilyen fájdalmas volt is számára, távol maradt.

A fiának, Mamelnek azonban más tervei voltak.

Abban az évben visszatértem San Pedróba a fesztiválra. A helyiek meghívására velük tartottam a meneten. A városháza előtti térről egymás kezét fogva és láncot alkotva, ritmusra haladtunk felfelé a dombon, egészen a recintóig, a szabadtéri amfiteátrumig, ami a máglyarakásnak szolgáló helyet körülveszi. Mamel mellett álltam, a kezünk összekulcsolódott. Ahogy közeledtünk az apja házához, magával húzott. Eléggé meglepett, hogy el akarja hagyni a menetet.

–  Hova megyünk? – kérdeztem.

–  Majd meglátod – felelte.

Benyitottunk Alejandro házába, és az ablak mellett ülve találtuk. Felnézett, látszólag meglepődött, hogy betoppantunk. Mamel odaállt az apja elé, és kijelentette:

–  Apa, ha nem tudsz átmenni a tűzön, akkor majd én átviszlek.

Az idős ember nem szólt egy szót sem. Csak felállt, és könnyes szemmel megölelte a fiát.

Aznap este a tömeg tapsolt, amikor Alejandro felkapaszkodott Mamel hátára. Csak úgy dagadt a melle a büszkeségtől, miközben a fia apró, egyenletes léptekkel áthaladt vele a lángoló parázson. Az egész falu éljenzett, a családjuk pedig odarohant, hogy megölelje őket. De Alejandro még nem fejezte be. Határozottan intett, megállítva mindenkit. Amint megfordult, hogy még egyszer szembenézzen a tűzzel, mindenki visszatartotta a lélegzetét. Pontosan tudták, mire készül. Tett két lépést előre, majd dobogni kezdett a lábával. Már nem mosolygott, és az arca sokkal komolyabbnak tűnt. Olyan erősen bámult a tűzbe, mintha engedelmességre akarta volna azt kényszeríteni. Tétovázás nélkül elindult az izzó parázson. Néhány pillanattal később diadalmasan lépett le a parázsszőnyeg túloldalán. A tömeg most már őrjöngött, a többi tűzön járó pedig megdicsérte, és gratulált neki – a családját kivéve, akiknek vonakodó mosolyában rosszallás és büszkeség keveredett.

Amikor megkérdeztem Alejandrót, miért döntött úgy, hogy szembeszáll az orvosi utasítással, így válaszolt:

–  Az orvos azt mondta, hogyha részt veszek a tűzön járáson, akkor valami szörnyűség történhet a szívemmel. De vajon tudja, mi történne a szívemmel, ha nem veszek részt rajta?

Csakugyan, úgy tűnt, hogy kevés fontosabb dolog van Alejandro számára ennél a rítusnál. Többször is elmondta, hogy el sem tudja képzelni az életét nélküle. Ám amikor megkérdeztem, miért jelent neki ilyen sokat ez a rítus, tanácstalannak tűnt. Csak bámult rám, majd hosszas hallgatás után megismételte a kérdést, és úgy tűnt, nem találja a szavakat.

–  Miért tesszük…? Nos, nem igazán tudom megmondani. Azt hiszem, ezt látom már gyerekkorom óta. Az apám is ezt tette, a nagyapám is, úgyhogy amióta az eszemet tudom, mindig is át akartam menni a tűzön.

Az antropológusok újra meg újra ezekhez hasonló kijelentésekkel találkoznak. Amikor megkérdezik az embereket, miért vesznek részt a rítuson, ők általában értetlenül néznek, hosszasan hallgatnak, végül valami ilyesmit válaszolnak: „Hogy érti azt, hogy miért veszünk részt a rítuson? Csak egyszerűen részt veszünk. Ez a hagyományunk. Ezek vagyunk mi. Ez hozzánk tartozik.”

Ez a rituális paradoxon: az emberek gyakran esküsznek a rítusaik fontosságára, bár nem mindig tudják, miért olyan lényegesek azok, azon kívül, hogy a hagyományaik része. A rítus céltalannak tűnik, mégis létfontosságú és szent dologként élik meg. De az emberi kultúra más, nélkülözhetetlen területeihez hasonlóan – gondoljunk csak a zenére, a művészetre vagy a sportra – az, ami kezdetben bizarrnak vagy értelmetlennek tűnik, igazából meghatározó erővel bír az egyének életében.

A rituális paradoxon feloldására tett kísérlet gyanánt két évtizedes utazásra indultam, hogy a világ néhány felettébb extrém rítusa mellett hétköznapi szokásokat is tanulmányozzak. Együtt éltem a helyi közösségekkel, számos rituális gyakorlat tanúja voltam, laborban és terepen is egy sor kísérletet végeztem annak érdekében, hogy megértsem az emberek rítusok iránti elköteleződését. Ahelyett, hogy a rítusok gyakorlóit a kontextusból kiragadva laboratóriumi körülmények közé helyeztem volna, gyakran döntöttem úgy, hogy inkább a laboratóriumot helyezem kontextusba és költöztetem a terepre. Ennek eredményeképpen több éven keresztül a rituális hagyományok széles skáláját tanulmányoztam szerte a világon, az egészen hétköznapitól, mint például az ima, az egészen extrémig, mint a kardfokú létra megmászása; a nagyszabású eseményektől, mint például a tömeges zarándoklatok, a zárt körű, titkos, fekete mágiát felvonultató rítusokig. A biometrikus érzékelők és a hormonális vizsgálatok alkalmazása lehetővé tette, hogy feltárjam a különböző rítusok neurofiziológiai hatásait; a viselkedést célzó mérések segítettek megvizsgálni, hogy a testi folyamatok hogyan befolyásolják az emberek egymás közötti interakcióit; a pszichometriai tesztek és felmérések feltártak néhányat a rituális gyakorlatok mögött húzódó motivációkból; a résztvevők megfigyelése pedig betekintést nyújtott abba, hogyan élik meg az emberek ezeket a gyakorlatokat, és hogyan találnak bennük értelmet.

Eredményeim, valamint a különböző tudományágak egybehangzó felfedezései azt mutatják, hogy a rítus mélyen gyökerezik evolúciós történelmünkben. Valójában a fajunkkal egyidős – és ennek jó oka van. Bár a rituális cselekedeteknek nincs közvetlen hatásuk a fizikai világra, képesek átalakítani a belső világunkat, és meghatározó szerepet játszanak társadalmi környezetünk formálásában. A könyv végigvezet bennünket ezeken a tudományos felfedezéseken, amelyek feltárják a rítusok belső működését, valamint azokat a fontos funkciókat, amelyekkel az egyéneket és a közösségeket szolgálják. A rítusok tudománya segíthet megérteni és üdvözölni egy ősi, alapvető részét annak, ami azzá tesz bennünket, akik vagyunk. Mert csak akkor leszünk képesek kihasználni a rítusok előnyeit, ha elfogadjuk, hogy a megszállottai vagyunk.

Jegyzetek

1. A rituális paradoxon

[1] Handwerk 2003.

[2] https://www.pgsindia.org/SinglePage.php?PageID=15 (Utolsó letöltés: 2024. január 3.)

[3] Homans 1941.