A könyvet tervezte: Kühne Andrea

Borítóterv: Szabó Vince

Copyright © Moskát Anita, 2019

Cover copyright © Szabó Vince, 2019

Első kiadás © GABO Kiadó, 2019

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-828-0

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Tartalomjegyzék

MIMIKRI

BŰNBAK

KÍGYÓBŐR

IMÁGÓ

TOJÁSHÉJ

I.

Mimikri

Mese az elsőszülött nyúlról

A kislány a törpenyulat Szamócának nevezte el. Születésnapjára kapta ajándékba, és a szülei megengedték, hogy az ágyában aludjon. Leckeírás közben ölbe vette, karalábéval kínálgatta, amikor pedig biciklire pattant, a nyúl radírgumi orrával kiszimatolt a kormány elé szerelt műanyag kosárból.

Az első teremtési hullám kapta el. Már reggel zavartan viselkedett, a szőnyeget kaparta, mintha üreget akarna ásni, aztán körbe-körbe rohangált, karma csattogott a parketten, míg fejjel nekirontott a komódnak. A kislány próbálta csitítani, de Szamóca menekült előle, búvóhelyet keresett a szennyeskosár mögött.

Az állatorvos azt mondta, valami fertőzése lehet. Felfúvódott a gyomra, mint egy lufi, magyarázta. Ad egy gyulladáscsökkentő injekciót, figyeljék a székletét, és hozzák vissza alapos kivizsgálásra, ha romlik az állapota.

Az első elváltozások daganatoknak tűntek. Dudoroknak a bőre alatt, amelyek a nyaka alatt fürtté burjánzottak, aztán törzse is deformálódni kezdett, mintha olvadna, nyúlna, akár kánikulában a beton.

– Semmi baj – mondogatta neki a kislány. – Jobban leszel, mindjárt jobban leszel.

De félt, hogy nem lesz jobban. Az orvos szavai jutottak eszébe, az alapos kivizsgálás, ami semmi jót nem jelenthet: talán ezúttal szikével metszi ki a csomókat a nyúl nyaka alól. Nem szólt a szüleinek, inkább pulóverekből fészket rakott, és a gardrób mélyére rejtette Szamócát. Akkor már nem ficánkolt. Zihálva, tátott szájjal lélegzett. Barna ragacs szivárgott bőréből, beletapadt a bundájába, majd hosszú fonalakká szilárdult. Arra a bebábozódó hernyóra hasonlított, amelyet a kislány tavasszal megfigyelt a körtefán.

– Hol van Szamóca? – kérdezgette az anyja. – Ugye, nem szökött ki a kerítésen?

Végül az apja hallotta meg a nyüszítést a szekrényből. Addigra a nyúl megnőtt, akkora lett, mint a kislány. A prém maradványa tenyérnyi foltokban hámlott róla. A karamellabábba ragadt lény szörnyeteg volt: deformált gerinc, megnyúlt végtagok, ahol pedig nyúlpofának kellett volna lennie, a burok alatt emberi vonások rajzolódtak ki. Egy száj mosolyra húzható íve sejlett fel a ragacsban. Hosszú füle helyén cimpában végződő kagyló látszott.

– Meg lehet gyógyítani, ugye? – zokogta a kislány. – Vigyük orvoshoz, apa, kérlek!

Meg akarta ölelni Szamócát, de apja rárivallt, hogy hozzá ne érjen. Fertőző lehet, mosson kezet. Szája elé sálat kötött, vécépucoláshoz használt gumikesztyűt húzott. Megparancsolta, hogy maradjanak a házban, aztán végigcibálta a parketten a nyulat a kertig.

A kislány szófogadó gyerek volt, nem követte őket. Az emeleti ablakból leste apját, ahogy a fészerhez megy, a fűnyíró mellett kotorászik, aztán visszatér Szamócához a fűre. Csak arra a rózsaszín, íves vonalra tudott gondolni a nyúl bundájában, amely annyira hasonlított egy szájra, hogy talán meg is szólalhatott volna vele.

Az ablakra hajolt, tenyerét az üvegre nyomta. Nézte, ahogy a kertben a fényes fejű ásó újra és újra és újra lesújt.

1.

Eljött a kétszázhuszonnyolcadik teremtés napja, Kirill elméjében a csorda mégsem bírt elcsendesedni.

…Kirill…

…Kirill…

…Kirill…

Az asztal alatt gubbasztott, agancsát le kellett hajtania a szűk helyen. Combját melegítette a laptop, amelyen a híreket követte. A terítő alól néha kilesett a sutákra; emberujjban végződő talpak és linóleumon döndülő paták suhantak el mellette. Induljunk, induljunk, zsongták, és kirámolták a mesterséges bőröket, a mosóporszagú szoknyákat és ananászmintás ingeket, amelyektől estére kiütéses lesz a hasuk. Szökdécselve, egymásba kapaszkodva öltöztek. Egyikük – Réka? – nadrágként próbált felvenni egy pulóvert. Egy másik – Virág? – rossz lábra húzta cipőjét.

…gyere velünk…

…menjünk a turistákhoz…

Jolántól indult az ötlet, mint mindig, és percek alatt megfertőzte a többieket. Kirill fejében is gyökeret akart ereszteni. Lehunyt szemmel koncentrált, hogy kizárja Jolán gondolatait, ne burjánozzanak el, akár a gyom.

…csak együtt mehetünk…

…dolgunk van, Kirill, ne bújj el…

Egyszerre bukkantak fel az asztal körül. A felcsippentett terítő alól leskelődtek, néhányan guggolva, mint egy sapiens, mások négykézláb, akár az őzek. Szemük barnán fénylett, mint a gesztenye. Kirill a mosóporszagú ruhák ellenére is érezte a csorda zöldillatát.

…megint a masinádat dédelgeted?

…miért nem hozzánk bújsz?

– Híreket nézek – magyarázta. – Teremtés van. Mindenütt bábokat találnak, Japánban, Ausztráliában, Kanadában, Indiában! Az oroszok kihirdették a szükségterrort.

A suták félrebiccent fejjel meredtek rá, mintha egy szavát se értenék. Ugyanilyen üveges tekintettel bámultak, ha a blogjáról mesélt, vagy felolvasta a fabuláit.

– Elmagyarázzam? – kérdezte Kirill. – Mindjárt mutatok képet, csak…

A patájába ékelt műujjal gépelt, behívott egy híroldalt. Az első hazai bábot egy gödöllői családi házból jelentették; egy papagáj volt az, többet nem kurjongat a gazdája tenyeréből kicsalt kekszért. Állatok tízezrei kapták fel fejüket, mintha hívást hallanának, isteni parancsot, amitől abban a pillanatban megkergültek, földre dobták magukat, és úgy vonaglottak, mintha viszkető bőrüket akarnák levetni. És le is vetették: órákon belül bebábozódtak, hogy rá egy nappal részben ember, részben állat torzszülöttként kászálódjanak elő. Tehenek, kutyák, varjak. Főleg gerincesek, de mindig akadt egy-két kagyló vagy cserebogár, még ha letális is.

A suták kinyújtott nyakkal hajoltak közelebb. Kirill feléjük fordította a képernyőt.

– Látjátok? Mégse halunk ki. Talán lesznek őzek is. Ez fontosabb a turistáknál, ezt ünneplik a világon mindenütt, az új bábokat, és…

Virág lendült előre. Behajolt az asztal alá – őzfülén fennakadt a pecsétes terítő –, és olyan erővel csapott a laptopra, mintha ajtót vágna be. Ki akarta tépni öléből, de Kirill leszorította.

– Hé, basszus!

…minket már nem is szeretsz?

…a zúgómasinát simogatod helyettünk…

…városkórt kaptál, Kirill…

Az asztal alatt csapdába esett. A csorda egyszerre rontott rá: Tamara az alkarját feszegette, Réka balról nyúzta, Sára a bokájára markolt. A selymes őzszőr körbefolyta.

…városkór, városkór, majd mi meggyógyítunk…

Le akarta rázni őket magáról, de szűk volt a hely, agancsa koccant az asztallapon. Máskor a suták a nyakához dörgölőzve kérlelték, orrukkal a hónalját döfködték, most viszont Virág a szabályosan átváltozott, sárga emberfogaival a fülébe harapott.

Kirill felüvöltött. Tudta, hogy legyűrik. Nem győzhet nyolc ellen.

Lehunyta szemét, és elképzelt egy jelenetet. Őz rohan a csalitosban, hátán tajték csorog. Nyakán kidagadnak az erek, pupillája tág. Egy farkas lohol nyomában, egyre közelebb csörtet a bozótban, aztán kitárja hússzagú pofáját, és fogát a préda combjába mélyeszti…

…ragadozó!

…ragadozó!

A suták végre eleresztették. Rémülten rúgták el magukat, mintha tényleg itt koslatna a farkas, ide-oda cikázva kerestek menedéket. Sarkukkal morzeként kopogták a vészriadót.

– Fejezzétek be! – kiáltotta Jolán. Őt nem lehetett ilyen trükkel átverni. – Nincs ragadozó, nem kell riadózni. Mi ütött beléd, Kirill?

Laptopját a mellkasához szorítva menekült ki az asztal alól.

– Próbáltam elmagyarázni! Hat hónap aszály után végre itt egy teremtés…

– Hallgass! – dörrent Jolán, majd torkát köszörülte, mintha slejmet köhögne fel. Napok óta nem használta az emberi beszédet. – Nem érdekel, miért dédelgeted azt a vacakot.

– Teremtésnap van! Holnap kimehetünk a turistákhoz, de ma… Talán őzek is átváltoznak! Nem szeretnéd, hogy bővüljön a csorda? Nem szeretnél gidákat?

Jolán horkantott, a könyökét vakargatta ott, ahol az őzirha és az emberbőr összefolyt. Kirill bízott benne, hogy megérti. Annyiszor próbálta már elmagyarázni, de most sikerülni fog, az ő öröme átszivárog Jolán fejébe, rájön, micsoda nap ez. Fél év aszály után!

A suta töprengett. Csapott egyet fülével, mintha legyet hajtana el, aztán azt mondta:

– Városkórod van, ez a baj. Megfertőztek a sapiensek.

– Mi van? A teremtésekről beszéltem! És nincs városkórom, ne kezdjük ezt, légyszi.

– Légyszi? Úgy beszélsz, mint ők. – Jolán felhúzta ajkát, kivillant az ínye. – Azt hiszed, csak te utálod a turistákat? Szerinted mi örömmel öltözünk mesterséges bőrbe, meg élvezzük, ha összetapogatnak? Bűzlenek, igen. Kövérek, húst zabálnak, és elfelejtették a zöldillatot. De pénz kell, az a sapienspapírka, különben sose jutunk haza. Csordában az erő…

– Jolán, ne!

– …a magányos őz elpusztul.

Kirill hiába rázta a fejét. Ha nyolcan akarják ugyanazt, a kilencedik se tiltakozhat.

– Ugye nem felejtetted el a zöldillatot? Ugye, emlékszel rá?

Megérezte Jolán szándékát, és menekülni akart, de a suta volt a gyorsabb: odabújt hozzá, nyakát nyakához dörgölte. Test a testen, bőr a bőrön. A többiek köréjük gyűltek, szirmokként simultak rájuk. Háromujjas tenyér kulcsolódott patára, köröm nélküli kezek folytak össze fahéjszín szőrrel ember-őz mozaikká.

…zöldillat, zöldillat…

Jolán az erdőre gondolt. Kirill látta maga előtt az odvas tölgyet, amely kérgéhez agancsot lehetne dörgölni, látta a lombcsipkén átragyogó olvadtarany-fényt. Ahogy Jolán nyelt, mind megérezték a bodza ízét. Szőrükön a pitypangok illatát hozó szelet, és a tisztás szagát, ahol a fűszálak pengeként vágnak és szügyig ér a harmatos lucerna.

Kilencfejű élőlénnyé olvadtak. Kilenc szív dobbant ütemre, kilenc gyomor kordult együtt, belek kapcsolódtak kacskaringós csővé, és érezték egymás izmainak rezdülését, a viszkető foltot valamelyikük lapockáján – mindannyiuk lapockáján –, a beszakadt körmöt egyikük ujján – mindannyiuk ujján –, a közös csorda közös melegét, a tökéletes összetartozást.

Amikor pedig Jolán arra gondolt, indulás, ritmusra masíroztak ki a lépcsőházba.

Jolán szerint akárhányszor kimerészkedtek otthonról, a sapiensek városa az életükre tört. Üvegszemű betontömbök tornyosultak föléjük, vastól és alumíniumtól rideg, néma monolitok, melyek vonalzóval szerkesztett szögeitől villódzott a szemük. Minden halott volt. Akármibe haraptak, prüszkölve köpték ki – vakolat, tanították a szociális munkások, ne kóstolgassátok –, és még az orrukról lenyalogatott esőnek is kátrányíze volt. Tamara nem bírta megjegyezni, hogy ne kaparja az aszfaltot, körmeit folyton átvérzett ragtapaszok borították.

…csordában az erő…

…a magányos őz elpusztul…

A városnál is nagyobb veszélyt az emberek jelentették. Budapest felől percenként érkeztek a szafaribuszok, hétvégén pedig sűrűbben járt a HÉV, amelynek kistarcsai megállójától hátizsákos turisták gyalogoltak be a szocializációs központig. Ritkán közlekedtek magányosan, általában egy-egy esernyőt magasba tartó sapiens terelte a falkákat, ügyelt rá, nehogy egy is elkóricáljon. A suták régen azt hitték, téglalap alakú doboz nő arcukon; mindannyian mobilt szorongattak, mindent le akartak fotózni.

A szökőkút mellett énekesmadár áriázott, műanyag poharában érmék csendültek. Katt.

Munkásoverallban kecskeember biciklizett, szarvát előírás szerint habszivacs fedte. Katt.

Egy család vattacukrot vásárolt a derékig érő egérlánytól. Katt.

Strasszos kacsacsőr és tetovált paták, háromkezű ujjak és kunkori bóbiták. Katt-katt-katt. A turisták szelfizni akartak mindenkivel. A képeken túl szélesen mosolyogtak, összes fogukat kimutatva, mint a ragadozók. Parfümök és krémek vegyszerfelhőjét húzták maguk mögött, amitől a csorda folyton tüsszögött. Dögevőkként rohanták le a szuveníres pultokat – holló- és nyúlmaszkokat próbálgattak, övükre fűzték a plüss rókafarkat –, de néhányan egyedi emléktárgyat szerettek volna, és csavarhúzóval lelopták a Fajzatokat etetni tilos! táblákat.

Az etetésre vonatkozó szabályt kevesen vették komolyan. A turisták keksszel kínálgatták őket, olyan fotót szerettek volna, amelyen a tenyerükből esznek, de Jolán megtiltotta nekik, hogy akár egy szál zellert elfogadjanak. Tavaly egy nyugdíjas nő hatvan mérgezett muffint osztott szét. Idén üvegszilánkkal bélelt szendvicsek bukkantak fel. Sokan így is fittyet hánytak a veszélyre, állukra csorgó nyállal bámulták a hot dogot majszoló családokat, hátha elkunyerálhatják a virslit.

– Apa, apa, nézd! Azok ott Bambik! – Egy kisfiú kiabált a kürtőskalácsos mellől, a kabátja ujjánál fogva rángatta feléjük az apját. – Megsimogathatom őket? Apa, légyszi!

Mosoly, gondolta a csorda, mire kilenc mosoly villant fel. A szerelmespárokat jobban szerették, a rúzsfoltos csókokat ki lehetett mosni a bundából, a betépett egyetemisták viszont megcibálták Kirill agancsát, mintha trófeát lőttek volna. A gyerekekkel könnyebben ment. Ványadt kis élőlények voltak: egy gida rögtön a születése után botladozva járt, ők meg toporzékoltak, ha málnás fagyit kaptak vaníliás helyett.

– Szervusz! – fordult a csorda kórusban a kisfiúhoz. Egyszerre rebbent kilenc szempár, egyszerre mozdult kilenc száj. – Szeretnél közös képet?

– Lehet? Apa, lehet?

– Az őzek nyomik, Tomi – szólt közbe a nővére. A szuveníresnél vásárolt farkasmaszkot a homlokára tolta, unottan nyomkodta a telefonját. – Miért nem megyünk az oroszlánhoz? Most rövidebb a sor.

– Az oroszlán büdös! És műanyag a karma, láttam! – A fiú az apja kezét rángatta. – Apa, légyszi! A Bambikat akarom!

– Jól van, jól van, fejezzétek be! – Pénz után kotorászott a tárcájában; azt a bőrt nemrég még egy borjú viselte. – Menjetek oda, na, te is, Marietta. Utána kaptok vattacukrot.

A kisfiú közéjük furakodott, egyik mancsát Virág tenyerébe fűzte, másikkal Réka patáját fogta. Ahogy vigyorgott, kilátszott a tejfoghíja. A nővére a csorda széléhez oldalgott. Homlokáról arcára húzta a farkasmaszkot, csak szeme villant a műanyag vicsor felett.

…Kirill…

…Kirill…

A csorda darabokra tört. Már nem szinkronban mozdultak: Tamara a ragadozók miatt őrködött, Jolán a fizetést intézte, a többiek felvették a tükör előtt tökéletesített mosolyt. Kilenc test, kilenc akarat. Kirill nemrég még kilenc szempárral belátta a teret a szökőkúttól a szafaribuszokig. Kilenc pár füllel minden irányba hallgatózott, kilenc szív szinkrondobbanásai visszhangoztak benne, most meg egyedül maradt.

– Basszus – hörögte, és előregörnyedve kapott levegő után.

A suták meg sem érezték a váltást, ő meg szédelegve tántorgott. Csíííz, kiáltotta mögötte az apa, és Kirill akkor jött rá, hová került. Hisz előbb még a laptopja felett görnyedt. A suták a fejébe férkőztek, kényszerítették, hogy velük jöjjön, de előtte híreket nézett, fontos híreket…

A teremtés. Fél év aszály után újra fajzatok keletkeznek a világ minden táján. Bebábozódó csirkéket és teheneket találnak mindenütt, a fajzatbejelentő forródrót pedig biztosan túlterhelt.

– A teremtő él! A teremtő él!

Eddig is ezt zenghette a tömeg, de Kirill csak most hallotta meg. A szocializációs központ előtt legalább százan kántáltak. Úgy ünnepeltek, zabolátlanul, tollukat rázva, ahogy teremtéskor illik. Üres konzervdobozokat püföltek, összecsendített villákkal zenéltek. Derékig érő egéremberek kapaszkodtak össze körtánchoz, egy galamb csillagszóróval pörgött, aranyszikrák peregtek szerteszét.

– A teremtő él! – Egy macskalány egy másik fajzat nyakából szórt konfettit. – Kapjátok be, sapiensek!

A nyájnak nevezték magukat. Kirill már látta a gettóban a falfirkáikat, a festékszóróval fújt páros ujjú patát. A karjukon is ezt a jelet viselték: tetoválást a leborotvált bőrön.

Nem lett volna szabad odamennie. Ő a csordája zöldillatát viselte, nem azt a patarajzot, és egyébként is: a magányos őz elpusztul. Mégsem bírta legyűrni a kíváncsiságot. Ők értették, mit jelent fél év aszály után egy teremtés. Ők ünnepeltek.

– Kérsz? – Mellkasig érő madárember szólította meg. Émelyítően erjedt szagú, narancsleves flakont nyújtott felé. – Percek óta bámulsz minket.

– Ti vagytok a nyáj, igaz?

– Szóval hallottál rólunk – dünnyögte a madár. Pintyféle lehetett, arca két oldalán narancs tollfolt virított, akár a lázrózsa. – Azt hittem, aki sapiensekkel jópofázik, leszarja a nyájat.

– Kerestelek titeket. – Kirill egyszer órákig állt egy házfalra fújt patajel alatt, hátha találkozik valakivel. A fabulájukat akarta megírni: mese a nyájról, amelyik nem félt a farkastól. – Beszélgetni szeretnék.

– Ma ünnepelünk, nem cseverészünk. A teremtő él! Igyál már, ne kéresd magad!

Nem lett volna szabad. A suták azonnal megéreznék az alkoholt, együtt csípnének be mind a kilencen. Kirill vállat vont, aztán szájával kihúzta az ingzsebében hordott szívószálat, és a flakonba eresztette. Egyetlen kortytól lángba borult a torka, mintha parazsat nyelne, mintha valami élő fickándozna nyelőcsövében. Városkór.

– Ez az! – A pinty megveregette a vállát. Emberi vegyszerszag lengte körül, dezodor és mentolos fogkrém keveréke. – Fél év után, elhiszed? A Feketebárány megígérte, és így lett!

Kirill bólogatott, az italtól könnybe lábadt a szeme. Körülötte az ünneplők vijjogtak, egy daru a szárnyát bontogatva táncolt, mintha törött esernyőt tárna ki. Kirill hetek óta először ment a suták jóváhagyása nélkül bárhova. Jolán az adományokért hármas csoportokban küldte el őket, kórusban kérték a káposztát, egymás szájából lopták ki a szavakat.

Virág nyakában a fotót kérő kisfiú ült, tornacipős lábával a mellkasát rugdosta. A nővére biztos még jobban unatkozott, mint eddig, mert kivette a szájában csócsált rágót, és az egyikük szőrébe nyomta. Kisollóval kell majd kivágniuk este.

– Nem értem, miért hagyjátok – jegyezte meg a pinty, és kortyolt a flakonból. Részeg volt, orra körül kipirosodott a bőr. Az alkoholfogyasztást tiltó törvény megszegése elég lett volna egy szocializációs kivizsgáláshoz. – Egyetlen fajzatnak se kellene hagynia. Pitizni a turistáknak, meg a lábuknak dörgölőzni, mint valami öleb.

– Ez ideiglenes – magyarázta Kirill. – Csak akkor jövünk ki, ha muszáj.

– Hah, ideiglenes, persze! – Csipogva röhögött, csőrmaradványa lifegett szája felett. – Mindig ezzel takaróztok. Pedig ha állatként viselkedtek, ne csodálkozzatok, ha a sapiensek is állatként kezelnek titeket, aztán nyalogathatjátok a pudingot az ujjaikról. El kellene jönnöd a Feketebárányhoz. Ő segítene az ilyen maradványszarságokon.

Kirill elszakította tekintetét a sutáktól, újra a nyájra figyelt. Vijjogtak és cserregtek, teli tüdőből fújták a műanyag trombitát.

– Beszélhetek a Báránnyal? – kérdezte. Remélte, hogy nem érződik hangjában a mohóság. – El tudsz intézni egy interjút?

A pinty felcsippantott, ahogy végigmérte.

– Minek képzeled magad? Újságírónak?

– Blogger vagyok. A fajzatok történetét gyűjtöm, fabulákat, és…

– Megmondom, mi vagy te. – A háta mögé bökött, ahol a turisták aprót csörgetve jártak a fajzatok közt, összeölelkezős képeket készítettek. – Pitiző öleb. Mennyien tolonganak egy percnyi figyelemért! A cuki fajzatoknak van esélyük, egy őzike jól mutat a fotón, de a patkányok meg a kígyók mennek gürcölni az építkezésekre.

– Nem pitizem.

– Tényleg? Hogy nézne ki, ha még pitiznél is? Nyelvvel takarítanád le a cipőjüket, aztán a bundáddal suvikszolnád csillogóra?

Kirill el akart húzódni, de a pinty megszorította karját, jóval erősebben, mint azt a satnya madárizmoktól várta. Hónaljáig ért, lábujjhegyre kellett ágaskodnia, hogy szemébe nézzen.

– Nem kellene hagynod – mondta. – Egyikünknek se lenne szabad.

Kirill kitépte magát a szorításból, elhátrált. Talán tévedett a nyájjal kapcsolatban. Annyian pletykálták, hogy aki közéjük áll, megváltozik, erősebb és bátrabb lesz, hogy meg akarta írni a történetüket, de most csak egy csapat részeg, kötekedő fajzatot látott.

– Tényleg kíváncsi vagy a Bárányra? – kiáltott utána a pinty. Felmutatta alkarját: ugyanaz a páros ujjú pata virított rajta, amit a házakra is felfújtak. Kirill eddig tetoválásnak hitte, pedig billog volt. Tüzes vassal égették a bőrbe. – Ha megunod a pitizést, gyere el a szentélyhez. Mondd, hogy Martin hívott, akkor beengednek.

– Beszélhetek vele? A Feketebáránnyal?

– Ha kiérdemled – vont vállat Martin. – Ó, és egyedül gyere! Nem hozhatod magaddal a sutákat. Ha a háremeddel jössz, kinn maradsz.

Megemelte a narancsleves flakont, mintha tósztot mondana, majd a csendülő villák és konzervdobozok ritmusára kezdte ringatni csípőjét. Felszívódott a tömegben. Kirill egy ideig látta a fejbúbján felmeredő tollcsomót, akár egy jelzőbóját, aztán eltűnt a fajzatok közt.

A nyáj meghívta. Jolán toporzékolt volna; a suták sosem értették, miért gyűjti a fajzatok történetét. Megriadtak volna a tömegtől is, amelyben ragadozók és prédák harapásnyi távolságra táncolnak, ahol egy pillanat alatt át lehet szakítani bárki ütőerét. Nem őzeknek való, ezt mondanák. Hússzagút izzadnak, leheletükben felfalt virsli bűze.

Kirill mégis meg akarta ismerni őket.

– Megtaláltam! – sikította a kisfiú mögötte, és elkapta a patáját. – Megvan az agancsos Bambi! Ugye felveszel a nyakadba? Gyerünk már, gyerünk!

A kölyök hátulról ugrott rá, mint egy ragadozó tenné. A derekába csimpaszkodott.

– Vegyél fel!

– Várj, várj, én… – Kirill a tömeget fürkészte, de sehol sem látta a Martin nevű pintyet. – Én ma nem pózolok, bocs. Dolgom van.

Ki akart bontakozni a szorításból, mire a gyerek szája megremegett. Mindjárt sír. A síró gyerek rontja az üzletet: egyetlen szülő se büszkélkedik a pityergő csemete fotójával.

– Majd máskor, ígérem, csak most eressz. Engedj el, hallod?

A kisfiú ujjai úgy húzták bőrét, mint a ruhacsipeszek.

– De én az agancsot akarom! Mutasd meg, mutasd!

A csorda a fejében sistergett – engedd már, Kirill, mi bajod? –, ő mégsem bírt moccanni. Csak le kellett volna hajolnia, hogy valamelyik suta a nyakába ültesse a fiút, és végre az agancsát markolva vigyoroghasson azokon a hülye képeken.

– Nem igazság! – kiáltotta a kisfiú. – Buta Bambi, buta!

– Tessék, már bőg is, apa! – A nővére még mindig a farkasmaszkot viselte, akkor ért oda az apjával. – Mondtam, hogy menjünk, őzet állatkertben is láttunk.

– Kicsim, ezt már megbeszéltük – szólt rá a férfi. – Ne nevezd őket állatoknak. És ne sírj, Tomi, mindjárt felülhetsz. Az őzike csak megvárta apát. Fejezzétek be mindketten!

A kislány sóhajtott, feltolta a maszkot.

– Miért? Fallal elkerített területen egy csomó szőrös izé kaját kunyerál. Nekem eléggé hasonlít. Állat, állat, állat! Látod, a fülük se rezdül.

– Apa, fel akarok ülni a Bambira! – A kisfiú a szőrét rángatta. – Gyerünk már!

– Megkértelek titeket, hogy viselkedjetek, vagy soha többé…

– Vegyél fel, vegyél fel!

– Annak az agancsosnak ujjai sincsenek! – röhögött a lány. – A patájába rakott kampóval a seggét se tudja kitörölni! És amúgy is. Örüljön, hogy nem tányéron végezte pörköltként.

– Marietta, elég! Kérj bocsánatot a fajzatoktól!

– Különben mi lesz, megharapnak? Ha egyszer is agresszívek, mennek a darálóba.

Kirill elbődült. Megrázta magát, mire a fiú ijedtében eleresztette, és a földre huppant. Nem gondolkodott, csak felszegte fejét, agancsával az ég felé döfött. Hegyes volt, mint két tőr, és ágas, akár a vasvilla. Mintha egyfejnyit nőtt volna, kihúzta vállát, mellkasán kidagadt az őzizom. Sosem mert visszavágni. Akkor se, amikor sötétedés után részeg csoportok négykézlábra parancsolták, hogy olyan fotókat készítsenek emlékbe, amelyeken imbolygó csípőmozgást imitálnak mögötte. A suták csitítása mindig visszhangzott benne – nem történt semmi, hagyd –, mint egy begyulladt szálka, amelyet nem tudott kihúzni.

Most mégsem bírt veszteg maradni. Egyetlen fajzatnak se lenne szabad hagynia. Talán holnapra elmúlik, de a pinty szavai még frissek voltak: nem bírt odaállni a fényképezőgép elé, nyakában a maszatos kölyökkel, egy kattintás erejéig sem.

– Hé, hé, nyugalom! – Az apjuk közéjük lépett, háta mögé húzta a gyerekeket. – Mi ütött beléd, megvesztél? Halálra rémíted a gyerekeket!

– Ne érjetek hozzám.

– Ti mondtátok, hogy fotókat lehet készíteni veletek! Ezért fizettünk, erre lelököd a fiam!

– Mondtam, hogy nem pózolok senkivel.

– Ezek gyerekek! Állítólag az őzek türelmesek, erre lelöksz egy négyévest a földre!

– Ma teremtésnap van – vigyorodott el Kirill, és a háta mögé mutatott az ünneplőkre. A kislány tejfölsápadt arccal lesett ki apja mögül. – Egyre több „állat” rohangál majd mindenütt, úgyhogy ideje hozzászoknotok.

A lány reszketett. Nyakán sűrűn lüktetett az ér, akár egy beszorult halacska. Olyan vékony volt felette a bőr, mint a rizspapír, amelyet egy tollal is keresztül lehet döfni.

– Na jó, ebből elég – dörrent az apa. – Gyerekeket riogatni, szégyen! A mi segélyeinkből van mit zabálnod, az oltásaidra megy el az adófizetők pénze, és arra nem vagy képes, hogy két percig örömet okozz egy kisfiúnak, és mosolyogj egy rohadt fényképen…

A férfi beszélt, de Kirill már nem figyelt rá.

…mit művelsz, Kirill?

…csillapodj!

…miért vicsorogsz?

Csak ne érjenek hozzá. Ne cibálják a bundáját, ne nyomjanak rágót a szőrébe. A suták közéjük rebbentek, nyolcan ugrálták körül az apát, alázatos nyájassággal könyörögtek bocsánatért. Kínmosolyaikat mintha ecsettel festették volna. Jolán vetett rá egy pillantást – máskor meleg gesztenyeszeme égetett –, de Kirill csak megrázta fejét, és hátrálni kezdett a tér széle felé.

– Ne hagyjátok magatokat – mondta.

Megfordult, és rohanni kezdett át a téren, el a csordától.

Mi volt ez? Kirill suhant, hosszú lába repítette előre. Csak a szűk utcákban kezdett el dübörögni a szíve, bőrén hideg verejték csorgott.

Halálra rémített két gyereket. Talán örök életükre rettegnek majd a fajzatoktól. Az apjuk jelentheti az agressziót: akit kiemelnek pszichológiai vizsgálatra, azt általában szocializációra képtelennek bélyegzik, akkor pedig semmi sem menti meg az altatástól. A darálótól, ahogy az a lány hívta.

Talán nem csak őt. Talán az egész csordát. Jolánt, Virágot, Rékát, Tamarát.

…Kirill, hol vagy?

A sutáknak se válaszolt. A talpa alatt szürkén suhanó aszfaltot figyelte.

A gettó szélén lassított, amikor a rosszul kapkodott levegő szúrni kezdte tüdejét. Elérte a falat, az öt méter magas betonkerítést, amelynek tetején a szögesdrót egy tövisbokor ágaiként csavarodott. Sűrűn találtak rajta fennakadt fajzatot. Tegnap létráról húzták le egy kutyanő hulláját, aki éjjel próbált átjutni, és a szögek úgy rántották ki a belét, mint a férccérnát.

Kirill lihegve dőlt a betonnak, a hátán csorgó izzadság átitatta szőrét. Soha többé. Soha többé alkohol, soha többé az a hipnotikus érzés, ami a Bárány nyája láttán fogta el.

Ő egy őz. Miért riogat másokat?

A fal környékén halmozódott fel a gettó elszállításra váró szemete. Általában guberálók hajoltak a kukákba, hátha találnak egy szardíniás konzervet, amelyből kilefetyelhetik az olajat. Most sehol senki. Kirill lerugdosta a talpára ragadt nyirkos szórólapot, várta, hogy csillapodjon a légzése.

Akkor vette észre a kocsit a konténerek mögött. Feketén fénylett, mint egy koporsó, dísztárcsái vakítóan csillogtak. Sapiensférfi hajolt a csomagtartóba. Ránézésre nem tűnt turistának, ők ritkán viseltek egészségügyi szájmaszkot és gumikesztyűt, de csakis velük érkezhetett az ellenőrző kapun át. Nyögve cibált ki valami nehezet.

Szemeteszsák csattant a földön. Emberi körvonala volt: ernyedten lógó fej, egy törzs hegedűíve, összeszorított lábak. Hulla.

– Bassza meg – motyogta Kirill.

Mozdulatlanná dermedt, szíve a torkában vert. Nem bírta legyűrni az ösztönt, hogy veszély esetén rezzenni se szabad. Vagy egy szokatlanul alacsony sapiens lehetett a zsákban, vagy egy gyerek. Vagy pedig…

A műanyagra kulcslyuknyi szellőzőlyukakat szaggattak. A csomag alig észrevehetően emelkedett és süllyedt, mintha valaki lélegezne benne.

Nem hulla. Egy átváltozó.

– Ez nem szemétlerakó, te seggfej! – bődült el Kirill, és a konténer felé rontott.

A férfi felkapta fejét. Halálra rémült barna szempár villant a maszk felett.

– A hatóságokat kellett volna hívnod, nem pedig…

A sapiens a vezetőüléshez szaladt, és bevágta az ajtót. Kirill gyorsított, hosszú léptekkel száguldott felé – elképzelte, ahogy utoléri, kétméteres hegyként veti rá magát –, de a motor máris felbődült. Kipufogógáz csapott arcába. Patáját épp csak rá tudta csapni a csomagtartóra, a kampó nyomán lepattant a festék, majd az autó kilőtt, csikorgó gumival kifordult a sikátorból.

– Állj meg! – üvöltötte Kirill. – Rohadék!

Egyetlen telefonhívásba kerül bejelenteni egy átváltozót. A hatóságok órákon belül begyűjtik. Erre szemeteszsákban…!

– Bassza meg – sziszegte újra, és belerúgott egy konzervdobozba.

Akármilyen fajzatot dobott ki az a sapiens, nem az ő felelőssége volt. Szeme sarkából méregette a zsákot. Legjobb lett volna, ha sosem pillantja meg.

Mégsem bírt elsétálni. A teremtés körüli káoszban talán csak akkor találják meg, amikor a fajzat már megfulladt a nejlonban. Kirill letérdelt mellé. Sóhajtott, aztán a patájába ékelt kampót beakasztotta a zsákba, és letépte a testről.

Tényleg egy átváltozó feküdt benne. Túlesett a kritikus szakaszon, elérte a megfelelő méretet: egy napja kezdődhetett az átalakulása, a nagy hullám előfutáraként. Minden végtagja kifejlődött, gerince sapiensívet követett, arca pedig a hártya alatt is emberinek tűnt. Kirill a rátapadó, karamellaszerű bábtól nem tudta megállapítani a faját, de azt igen, hogy különleges. Csak maroknyian alakultak át ilyen emberszerűen.

Egyetlen hívás bejelenteni. Elővette nyomógombos telefonját, amelyet tépőzáras tokkal rögzített csuklójára, és tárcsázott.

– Köszönjük, hogy a Magyar Állam Fajzatügyi bejelentővonalát hívta. You have called the Hungarian Sentient Creature Reporting hotline. To continue in English, please press one. Amennyiben illegális fajzatot kapott birtokháborításon, nyomja meg a kettes gombot. Amennyiben éppen bebábozódott állatot talált…

A patájába épített, gumírozott műujjal a hármast választotta.

– Köszönöm. Kérem, várjon, amíg munkatársunk jelentkezik.

Bugyuta várakoztatódallam csendült fel, amitől bárki fél percen belül megőrült volna.

– Kirill, mit csinálsz?

Azt hitte, a fejében hallja a csordát, aztán jött rá, hogy Jolán szólítja a háta mögül. A suták egy csoportban álltak, szorosan, akár egy szeder bogyói. Idegesen csapkodtak fülükkel, nem szerettek ilyen messzire merészkedni az otthonuktól.

– Találtam egy átváltozót – mondta.

– Mi ütött beléd? – Jolán felszegett állal bámulta, a suták árnyékként toporogtak sarkában. Kórusban motyogták, hogy mi ütött beléd, mi ütött beléd. – Csak úgy elrohantál!

– Épp telefonálok, hogy…

– Az a hím feljelenthet! Azt akarod, hogy kivizsgáljanak minket? Szerinted tetszene nekik, amit találnak? Városkórod van. Meg kell gyógyulnod, mielőtt az egész csordát megfertőzöd.

Megfertőzöd, megfertőzöd, búgták. Réka a szőrt harapdálta a vállán, mintha kullancsot próbálna kiszedni.

– Sajnálom. Nem lett volna szabad így viselkednem, de most…

– Most mi? Mi fontosabb nálunk megint? A laptopmasinádhoz dörgölőztél egész nap. Hát nem mi vagyunk a családod? Nem mi mentettük meg az életed?

Felelni akart, de megmoccant mellette a báb. Mintha gáztűzhely lángja lobbant volna be, olyan neszt hallott, fojtott, nehézkes szuszogást. Csak felvételről látott születést, de azonnal ráismert. Belülről tapogatózó ujj sejlett fel. Megrezdült a hát, mintha ki akarna nyújtózni.

– Várjatok, ez… – Letette maga mellé a zenélő telefont. – Szerintem most fog kikelni. A picsába, segítsetek!

A suták a fejüket rázták. Virág a körmét rágcsálta, kontroll nélkül, idegesen vakaróztak.

– Ne nyúlj hozzá – motyogták kórusban. – Veszélyes, veszélyes!

Kirillnek senki sem segített a születésekor. Egyedül vergődött az erdőben, a kiálló gyökereknek vágta magát, míg felhasadt a karamellaburok. A hátán feküdt az avarban, az eget karmoló fák között. Ahogy hörögve lélegzett, hideget érzett a zsigereiben, egy marok szorítását a szívén, de csak később tanulta meg, hogy ez már egy emberi érzés, az első sapienstapasztalat. Bármit megadott volna, hogy ne legyen egyedül, hogy valaki kisimítsa bundájából a ragacsot.

– Menjetek a fenébe – morogta, és a kampót a bábhoz érintette.

Ha korai, és felhasítja a burkot, a fajzat meghal. Ha túl mélyre vág, feltépi az ütőerét vagy a hasát. A telefon még mindig zenélt, nem jutott vonalba. Francba.

A fajzat fuldoklott. A barna ragasztómassza eltömítette az orrát. Ki kellett szabadítania. Kirill a bábba mélyesztette a patájába ékelt kampót, és tépett, mintha rongyos lepedőt hasítana fel. Karmos ujj nyúlt ki a vágaton, könyékig kifért egy emberi kéz.

– Meg fog harapni! – kiáltotta a csorda.

Kirill az arcra tekeredett szálak közé dugta a horgot, rántott rajta, mintha celofánt hántana le. A fajzat csapkodott, hátát a betonnak vágta. Loncsos farok szabadult ki a gúzsból. Kirill egy utolsó rántással segített, a fajzat pedig kicsusszant, akár egy hálózsákból. Szörcsögve kapott levegőért, belesimult Kirill ölelésébe. Lány volt, melle a mellkasának nyomódott.

– Jól van… – suttogta Kirill. Óvatosan karolta a fajzatot, nehogy frissen átalakult csontjait megnyomja. – Jól van. Megcsináltad, már vége.

Tényleg kivételesen szabályosan alakult át. Kezén nyolc ujj fejlődött ki, szemét kivéve vonásai akár egy sapiensé. Hátán púpba torlódott a gerinc, combja szőrösen, sarló alakban görbült, de így is ritkaság volt. Sehol egy fordítva működő ízület, hátrafelé nyakló könyök. Nincs összenőtt szemhéj vagy összenőtt száj. Ha a belső szervei is szabályosak, és gyomra nem a vesébe vagy a májba nyílik, akkor megütötte az átváltozási főnyereményt.

Egy borz volt. Gerince mentén fekete-fehér farok meredt fel, akár egy tollseprű. Ráadásul nem az őshonos fajta, hanem a bűzmirigyes amerikai. Szkunk. Kirill a kabátjába burkolta, ne dideregjen. Ösztönösen dajkálta, ormótlan patájával hátát simogatta, mint a sutákét, ha megriadtak a vihartól.

…ragadozó!

…ragadozó!

Vészjelzés dörrent mögötte, akár a morzekód. Ko-kopp. Kirill nem tudta eldönteni, kitől indult, de hamar átragadt a többiekre. Ko-kopp.

– Ereszd el! – kiáltotta valamelyikük, de bármelyikük kiálthatta volna. Ko-kopp.

– Ez egy újszülött – fordult hátra Kirill. – Hogyan támadhatna meg bárkit?

– Nincs ártalmatlan ragadozó.

– Csak nézd meg! Most kelt ki. Az izmai még nem is működnek!

Jolán orrlyuka kitágult. Ko-kopp. Mintha a félelmen felülkerekedett volna a kíváncsiság, lesunyt füllel közelebb lépett. Ko-kopp. Megszaglászta a borzot. Fintorgott, mintha betegséget érezne, fertőzött sebben tekeredő nyüveket.

– Elég ványadtka – fordult a többiekhez. Ellazult a testtartása, és intett, mire a vészjelzés elhalt. – És nem tűnik túl harciasnak.

Két ujja közé csípte a borz ajkát, elhúzta ínye elől. Életében először érintett meg ragadozót. Az őzek úgy hitték, ha valaha ilyen közelségbe kerülnek eggyel, az haláltusa lesz, húsukba fogsor mélyed, míg ők az utolsó lélegzetért küzdenek. Most azonban Jolán feltartott orral szemlélte az ínyben ülő fegyvereket.

– Hegyesek – horkantotta. – Szerinted füvet rágcsál velük?

A suták felkuncogtak. Egymást taszigálták, ki meri először közelebbről megnézni.

– Karmos kéz – folytatta Jolán, és a borz ujjait csavargatta. – Szerintetek lehet ilyen kézzel simogatni? Szerintetek levágná a karmait?

– Hagyd már békén! – csattant fel Kirill. – Nem emlékszel a saját születésedre? Milyen rémisztő volt?

A borz ide-oda cikázó tekintettel méregette őket, pedig a fejlődő idegpályáival még erre sem lehetett volna képes. Ujjai Kirill patájára kulcsolódtak.

– Ne fogdosd – mondta Jolán. – Megszokja a szagod. A végén kötődni fog, mint valami naposcsibe.

– Mindjárt leadom a hatóságoknak.

– Ereszd el, Kirill. Nem segítünk egy gyilkoson.

– Nem vagyok gyilkos – suttogta a borz. – Mondd meg neki.

Ko-kopp, ko-kopp, ko-kopp. Mindannyian megrémültek. Kirill és Jolán hátraszökkentek, a suták kórusban kopogták a vészjelzést. Ko-kopp, ko-kopp, ko-kopp.

A borz is pánikba esett, az ellenkező irányba iramodott. Púpozott háttal, előremeresztett karommal perdült velük szembe.

– Nem beszélhet… – nyögte Kirill. – Nem szaladhat!

– Biztos, hogy friss átváltozó? – kiáltotta Jolán.

– Mi más lenne? Most szedtem ki abból a rohadt bábból!

– Leharaphatta volna az ujjam miattad! Benyúltam a ragadozó szájába!

– Már a tévében vagyok? – kérdezte a borz. Lábát keresztezte, összehúzta magán Kirill dzsekijét. Tenyérnyi melle eltűnt a cipzár mögött. Tudta, mi az a meztelenség. Tudta, hogyan működik egy cipzár. Valakitől már megtanulta. – Ez melyik műsor? Melyik csatorna?

– Ez lehetetlen – búgta a csorda. – Lehetetlen, lehetetlen.

– Nyugi, nem bántunk. – Kirill megadóan felemelte patáját. – Kirill vagyok, ő itt Jolán.

– Pilar – motyogta a borz. – Nem gyilkos, hanem Pilar.

Spanyol név. Kirill fejében nem állt össze a történet. Honnan került ide egy szkunk? Lehajolt, hogy megvizsgálja a karamellaként ragacsos bábot: ragasztószalag fogta össze hátul, észre kellett volna vennie. Valaki begyömöszölte a borzot, hogy így csempéssze át a határon. Nyugtatót adhatott be neki, attól voltak merevek az izmai, nem a születéstől.

A telefonban elhallgatott a várakoztatószignál. Női hang szólalt meg.

– Fajzatügyi bejelentőközpont, miben segíthetek? – Egyikük sem válaszolt, döbbenten álltak. – Halló, tessék, kivel beszélek?

Kirill bontotta a vonalat. Jelentenie kellett volna, hogy elszállítsák, de a borz nem újszülött volt. A beszéde és a mozgáskoordináció alapján több hónapos lehetett. Féléves akár. Regisztrált chip vagy oltási könyv nélkül a hatóságokhoz küldeni szinte gyilkosság.

– Ugye a tévében vagyok? – A borz egész testében didergett. Öklét a szívére szorította, nagy kortyokban kapkodta a levegőt. – Hol a gazdám? Mi ez az egész? Melyik műsor?

– Semmi baj, nem kell félned. – Kirill kinyúlt felé, Pilar pedig óvatosan közelebb lépdelt.

– Elég! – kiáltotta Jolán. – Ne csináld!

– Haza akarok menni – nyöszörögte Pilar. – A gazdámat akarom. Mi ez a hely?

– Mindent kitalálunk, ne aggódj. Csak nyugodj meg.

Jolánnak igaza volt: az érintés veszélyes. Bőr a bőrön, irha az irhán, és amint a testszaguk keveredik, máris úgy érzik, ismerik egymást.

…Kirill, ne!

Főleg őzek, akik a csordában is így kötődnek, pofát dörgölnek össze.

…áruló, áruló!

Pilar közelebb lépdelt, a vállgödrébe fúrta orrát, nagyokat szusszantott. Kirill érezte a szívverését, a nyakában lüktető eret, mint a sutákét szokta.

…gyere vissza!

…meg fog ölni, meg fog ölni!

Nem felelt a csordának. Úgysem bírta volna elmagyarázni, milyen érzés megölelni egy ragadozót.

2.

– Ez vérfürdő.

August sötétben meredt a monitorra, csak az utcalámpa fénye ült meg a függönyön. Égett a szeme, nem tudta kidörzsölni belőle a fáradtságot. Néha felkelt, a fürdőben hideg vizet fröcskölt arcára, de alig élénkült fel tőle. Ötpercenként frissítette a híreket.

Tízezrek változhattak át aznap. Tízezer állattestben bolondult meg egyetlen sejt, hogy dominósorként döntse magával a többit, tízezer báb hasadt fel a születések pillanatában. De arról nincs hír, hány puska dörren el ugyanekkor a hátsó kertben. Hány bábot tépnek fel, hogy ne menjen végbe az átalakulás. Hány gazda rángatja ki a megzavarodott sertést az ólból, hogy addig metssze el a torkát, amíg legálisan levághatja, nem pedig gyilkossá válik.

Büntetlenül megtehették. Amíg nem vettek nyilvántartásba egy fajzatot, gyakorlatilag nem létezett. Senki sem ismerte a gyilkosságok arányát, de August tíz százalék túlélési esélyt látott reálisnak: száz bebábozódásból csak tíz fejeződik be.

Elég videót nézett meg a világszerte ünneplő fajzatokról, a csillagszórófénybe borult gettókról, és tenyerébe vájta körmét. Elfeledkeztek a vérfürdőről, mind elfeledkeztek róla.

A teremtő él.

Az ünneplők ezt kántálták, vörös festékszóróval spriccelték fel a házfalakra. Egyelőre csak a kistarcsai gettóban bukkant fel, a balmazújvárosi, tiszalöki vagy kunhegyesi telepen nyoma se látszott, ahogy az ózdin vagy kazincbarcikain se. August gyomra jobban összeszorult ettől az egy mondattól, mint a világ minden tájára jutó gyilkosságok hírétől. Honnan szedték ezt az egészet? És mikor tették szlogenné?

– Le se feküdtél?

August összerezzent. Veronika hálóingben, szeméből csipát dörzsölve támaszkodott az ajtófélfának. Alkarjával takart el egy ásítást.

– Bocs, ha felébresztettelek – mondta August.

Odakint hajnal hasadt, világosodott az ég.

– Úgyis mindjárt indulnunk kell a stúdióba. Átvegyük a témákat?

– Minek? Nem tudok olyat mondani, amit ne hallottak volna.

Veronika odament hozzá, és miközben a válla felett rápillantott a laptop képernyőjére, megpuszilta az arcát.

– Tiszta zombinak nézel ki – mondta. Melléült, felhúzott térddel összekucorodott. – Pedig attól nem lesz jobb, ha egész éjjel a híreket lesed.

– Csak zavar, hogy tehetetlenül kell végignéznem.

– Tudom, hogy szar – húzta el a száját Veronika. – Nekem is minden alkalommal eszembe jut apám, ahogy kicaplat a kertbe, meg… Meg a nyúl. Szamóca. De itt és most várnunk kell. Márciusban minden megváltozhat, a kampány majd…

– Ugyan már! – August felnevetett, a tollát babrálta. – Szerinted nem vesztettünk máris? Az aszály alatt volt esélyünk, az emberek épp kezdték megszokni a fajzatokat, erre itt egy újabb teremtés. Most mind rettegnek. Újraélik a félelmet, és nincs az a kampány, ami meggyőzné őket, hogy szavazzanak meg több jogot nekik.

A teremtő él. Bár ne élne! Évekbe telt, mire napirendre került a jogalanyiság, a magyar kormány addig húzta-halasztotta a kérdést, míg már nem tudott kibújni a szerződésben vállaltak alól. Szabad kezet adott az NFSZ-nek, győzzék meg a szavazókat, és legalább nem tett nekik keresztbe – de amit a politika engedett, azt elvette a természet.

– Múlt hónapban jó számokat hoztunk – mondta Veronika. A papírhalomban kotorászott a közvélemény-kutatási adatok után. – Majdnem négy százalékot javítottunk, ami…

– Amit egy új teremtés azonnal lenulláz.

– Ezt nem tudhatod.

– Minden felmérés ezt mutatja, nemcsak itt, a világon bárhol. Vagy előállunk valami ütőssel, vagy rohadtul semmi értelme népszavazást tartani.

August sóhajtott, átmozgatta elgémberedett nyakát. Ha a korábbi ütemben nő az elfogadottság, akkor is rezegne a léc márciusban – egy teremtés után viszont, amikor habzó szájú, eltorzult állatokat mutatnak a hírekben, kezdhetik elölről.

Még mindig a nyakát ropogtatta, amikor Veronika odanyúlt, masszírozni kezdte a merev izmokat.

– Ma az interjún elég, ha megnyugtatod őket – mondta. – Nem kell a népszavazást szóba hoznod, jobb, ha nem kapcsolod össze a kettőt a fejükben, csak…

– Főznél nekem egy kávét? Kérlek szépen, egy kávé most nagyon jól esne.

Veronika visszahúzta a kezét, összevont szemöldökkel fürkészte őt.

– Indulnod kellene készülődni – mondta. – Lehet előbb tiéd a fürdő.

A nő felpattant, talpa surrant a konyhakövön; víz zubogott, ahogy a kávéfőző szörcsögve életre kelt. August még egyszer frissítette a híroldalakat, de csak a pápa adott ki egy szokásos, ám hasztalan nyilatkozatot: „Ne bántsátok Isten friss teremtményeit, nekik is van lelkük.”

Tévedés, hogy tehetetlen. A nővére, Gerda legalább megpróbálta, még ha bele is bukott.

Sóhajtva indult a fürdőbe.

– Szemcsepp a középső fiókban! – kiáltotta utána Veronika.

August a lehető legforróbbra állította vizet, hagyta, hadd égesse a tarkóját, perzselje végig a hátát, hátha kitisztítja a fejét is. A gőzfelhő tejüveggé változtatta a zuhanykabin falát.

Minden átváltozás után meghívták pár interjúra az NFSZ képviselőjeként, és nem tudta nagyon variálni a mondandóját.

A fajzatokhoz első asszociációként az összes felmérés szerint a félelem kötődött. Az emberek féltek, mert ez ismeretlen és új. Féltek, mert kiszámíthatatlan: bármikor bármelyik állat teste megzavarodhat, akár a reggel a vádlijukhoz dörgölőző macskájuk, akár egy nyáron a karjukra röppent szúnyog is. Az változik meg, amit mindenki állandónak hisz: a testük.

És legfőképpen féltek, mert minden egyes átalakulási hullámban Istent fedezték fel.

Az első, mindent megrengető hullám húsvétvasárnap következett be 2000-ben. A világon Krisztus feltámadását ünnepelték, papok ezrei mutattak fel oltáriszentséget, amikor a tyúkólak megremegtek, az erdők állatbömböléstől zengtek, majd a dzsungelből, bambuszültetvényről, szavannákról félig ember, félig állat szörnyek tántorogtak elő. Dicső ünnepi feltámadás.

A közvélemény szerint a teremtés hetedik napján Isten megpihent – a húsvéti átváltozásra pedig kipihente magát. Kiroppantotta elgémberedett gerincét, végignézett a világon, és arra gondolt: ezeket a derék állatokat elfelejtettem a képemre teremteni, micsoda igazságtalanság. Le is porolta teremtő erejét, hogy kárpótlásul pár milliót emberivé tegyen. Az egyházon belül vitatkoztak az elméletről, ami néhány zsinat után szakadáshoz vezetett: a „kárpótláshívőkkel” szemben a „bűnös emberiség” pártiak szerint a fajzatok keletkezése figyelmeztető csapás, amely után csak vezekléssel, böjttel és önostorozással engesztelhetik ki Istent.

August megszállottan kereste a felvételeket a neten, hogy lássa a teremtés első pillanatait. Cirkuszi medve, ahogy a rácsnak veri magát, aztán bebábozódik a karamellába. Házőrző kutya, akit a gazdája lőtt agyon. Partfövenyre sodródott torzszülöttek, akik halak lehettek, mígnem vadonatúj, Istentől kapott tüdejükkel megfulladtak az óceánban. Végtag nélküli kígyóember, aki férfiarccal, sírva hevert egy állatkert közepén: órákba telt, mire a meghökkent gondozók döntöttek, és altatót lőttek bele. A gyógyszerkutató intézetben csak a munkaszünet után találták meg az elpusztult patkányokat, amelyek átváltozás közben dagadva, akár élesztőtől a tészta, túlzottan kitöltötték ketrecüket.

Könnyű volt Istenre fogni. Az összes elmélet mutációról vagy génroncsoló vírusokról túl zavaros volt, hogy komolyan vegyék őket. Legtöbben az újra teremtésbe kezdő Istenben hittek. Egy kedvetlen Istenben, aki elővette a megunt játékait.

Félelem. August úgy forgatta a szót a szájában, mint egy savanyú cukorkát. Ha nem félnének, lehetne kampányt vezetni, vagy népszavazásra készülni, de így mit számít?

– Mi nyugtat meg, ha félsz? – kérdezte Veronikától. Már kijött a fürdőből, Veronika reggelire egy mélytányérban feldarabolt banánt, szilvát és mandulát hozott maguknak, és friss kávét, olyan keserű eszpresszót, mintha orvosság volna.

Miközben a nő a válaszon töprengett, segített bebújtatni a mandzsettagombját.

– Nem kellene félned, ez egy rutininterjú.

– Nem magamra gondolok. – Az ablak felé biccentett, ahol a Hollán Ernő utcában már zörgött az első troli, mögötte pedig kétmillió szavazó ébredezett Budapesten. – Hanem rájuk.

– Pedig remeg a kezed.

August elhúzta a karját, maga igazította meg az ingujját.

– Csak eszembe jutott Gerda. Ilyenkor túl sokat gondolok rá.

A nővére említésére Veronika arcán együttérzés suhant át.

– Basszus. Ha gondolod…

– Ne, jól vagyok. Nem akarok Gerdáról beszélni.

Veronika úgy meredt rá, mintha hazugságon akarná kapni, aztán mégsem firtatta. Haját már szigorú kontyba fogta, kosztümbe és tűsarkúba bújt, és innentől kollégákká váltak.

– Oké – mondta. – Kinyomtattam egy statisztikát a legfélelmetesebb fajokról, és összegyűjtöttem a leggyakoribb tévhiteket, amiket cáfolnod kellene. Feltétlenül hangsúlyozd, hogy a fajzatok békések. Az a néhány támadás rémhír. Hass a hiúságukra: okosabbak ők annál, mint hogy ilyen bizonytalan információknak bedőljenek.

– Átnézem a kocsiban, csak induljunk.

August még utoljára a tükörbe pillantott. A sötét karikákat csak elhalványította a smink, de a szemcsepp segített, eltűnt a vörösség az írisze körül.

Még mindig remegett a keze. Összefűzte ujjait.

– Biztos minden oké? – kérdezte Veronika.

– Csak zavar ez a tehetetlenség.

– Furán viselkedsz, és Gerdát is ritkán emlegeted. Ugye, nem csinálsz valami hülyeséget? Ha változtatsz a stratégián, azt jó lenne megbeszélnünk.

August nem nézett a nő szemébe. A mandzsettáját igazgatta, pedig semmi igazgatnivaló nem maradt rajta. Gépiesen puszilta meg Veronika arcát az anyajegye felett.

– Majd az interjú után megbeszéljük. Hogy nézek ki?

– Jól. – Veronika indulni készült, de August felvont szemöldökkel várt. – Sikerült magadnak egész emberi arcot rajzolnod. Mehetünk?

Amikor kiléptek a folyosóra, arra gondolt, bár bátorságot is rajzolhatna magának.

Három, kettő, egy!

August a reflektorok fényétől nem látott a díszleten kívülre, a kameraállványok és kábelek rengetegébe, és ettől vallatószobában érezte magát, ahol a detektívtükör mögül százezrek figyelik. Veronikával sem pillanthatott össze, pedig alig tíz méterre voltak egymástól.

– …ezért itt van velünk August Dahl, a Nemzetközi Fajzatügyi Szervezet szakértője, hogy megválaszolja az átváltozással kapcsolatos legégetőbb kérdéseket. Köszönjük, hogy eljött, jó reggelt!

August biccentett. Szeretett Emmával dolgozni: minden jellegtelen volt rajta, a hullámokban vállra omló frizura, a precízen felvitt pirosító, a konzervatív blúz. Dekoratív felolvasóprogram, aki meg se bírna szólalni, ha kicsavarnák ujjai közül a súgókártyát. Legalább ritkán hallott tőle adásban fajista megjegyzést, egyszer kérdezte csak meg, vajon egy rókafajzat veszélyesebb-e egy nyúlembernél.

– Hat hónap aszály után itt egy új teremtés, pedig sokan már azt hitték, a hullámoknak vége. Hogyan készüljünk fel az új áradatra? Egyáltalán, fel lehet készülni erre?

Emma komoly arccal kérdezett, orrnyergén feljebb tolta a szemüveget.

– A legfontosabb, hogy nem szabad megijedni az új átváltozástól. Igen, a hat hónap aszály példátlanul hosszú, de ne felejtsük el, hogy még alig tudunk valamit a jelenségről. Tizenhét év kevés hozzá, hogy kiismerjük. Előfordulhatnak kihagyások.

– Ön szerint csak a váratlanság ijesztő, vagy valóban van okunk félni az új fajzatoktól?

– A fajzatok sokkal jobban félnek tőlünk, mint mi tőlük. Az életük, a testük, az érzékelésük sokáig valamilyen, és aztán csettintésre teljesen mássá válik. Elképzelni sem tudok ennél rémisztőbbet. Ezért telik hetekbe, mire újra felfogják maguk körül a világot, kialakul a mozgáskoordináció, előjön a beszédkészség. Az agyuk tízszer olyan gyorsan szívja fel a rájuk zúduló információt, hogy bepótolja a lemaradást. A legjobb, amit tehetünk, ha megkönnyítjük nekik ezt az időszakot. Hamarabb illeszkednek be, és szinte kizárt, hogy erőszakos cselekedetre vetemedjenek. A tapasztalatok szerint – nem győzöm hangsúlyozni – a fajzatok békés teremtmények.

– Nagyon átérzi a fajzatok helyzetét – mondta Emma. – A munkája miatt jól ismeri őket. Egy egyszerű ember hogyan tájékozódhat?

– A felmérések szerint a fajzatokhoz kapcsolódó első szó még mindig a félelem. – August óvatosan fogalmazott, de tudta, hogy kellő elszántsággal bármit kiforgathatnak. – Az egyetlen mód, hogy legyőzzük a félelmet, a megismerés. Ha kiderül, hogy ugyanolyan érző lények, mint mi. Ha látjuk, mi okoz nekik örömet, mi miatt sírnak, mire vágynak. Hogy a megszólalásig hasonlítanak ránk. Ha tökéletes emberformára alakulnának át, sem ön, sem én nem tudnék megkülönböztetni egy fajzatot egy sapienstől.

– Ez bátor kijelentés, hiszen tudomásunk szerint egyik átalakulás sem százszázalékos. Mindig maradnak látható állati nyomok, hol több, hol kevesebb.

August összekulcsolta a kezét. Nem izzadt a tenyere, bekente dezodorral, de az ujjai ismét reszketni kezdtek. A fülében hallotta a szívverését. Még visszafordulhatna. Végigvihetnék a rég előkészített kampányukat, nem kellene belefognia ebbe a sokkal drasztikusabba. De ha most megfutamodik, sosem gyűjt elég bátorságot újra.

– Szinte megalakulása óta dolgozom az NFSZ-nek, először Dániában, három éve Budapesten. Számtalan esettel találkoztam, és ahogy mondja… jól ismerem őket. Az érzéseik semmiben se különböznek az emberek érzéseitől. Bármennyire is nehéz ezt most szóba hoznom…

Kissé lehajtotta fejét, a homlokát ráncolta. A felvételen vívódónak kell látszania, olyannak, aki önmagával küzd. Emberinek.

– Nem a levegőbe beszélek a fajzatok érzelmeiről – mondta. – Csak arról nyilatkozhat valaki teljes bizonyossággal, amit a saját bőrén tapasztalt meg. Tudom, hogy ez furcsán fog hangzani, de ki kell mondanom, és bízom benne, hogy meg fogják érteni. Nem rejtőzködhetek tovább. Külsőre senki sem tudná megmondani, de…

A hatásszünetben felemelte fejét – szemkontaktus, nyíltság, őszinteség. Nincs rejtegetnivalója.

– Azért ismerem ilyen jól őket, mert valójában én is fajzat vagyok.

Kimondta. Ez a néhány szó örökre megváltoztatja az életét. Nem érezte az őszinteség felszabadító erejét. A bizsergés inkább arra emlékeztette, amikor leleplezik egy kampány nyitólépését, és várják a célcsoport reakcióit.

Emma döbbenten meredt rá, mint aki nem hallotta jól.

– Ez… ez egy igen súlyos kijelentés.

– Alávetem magam orvosi vizsgálatoknak, nem ez számít. Ki fog derülni, hogy tényleg fajzat vagyok, nem pedig szenzációhajhász vagy elmeháborodott. Nehéz erről beszélnem, de attól még igaz. Az első teremtés óta élek az emberek között. Soha senki nem fogott gyanút.

– Ha ez valóban igaz… ami számomra megdöbbentő, és nem tudom hová tenni… akkor tulajdonképpen becsapott mindenkit. Az élete hazugság.

August féloldalasan mosolygott.

– Sosem állítottam, hogy ember vagyok. Ők csapták be saját magukat, amikor rám néztek, és teljes bizonyossággal maguk közül valónak hittek.

Emma arcán bizonytalanság tükröződött, de August bízott benne, hogy győz a megszokás. Évek óta dolgoztak együtt. Sosem volt baráti viszonyuk, August szerette tartani a két lépés távolságot, de adás után néha megittak egy kávét a stúdió büféjében, ő pedig kereste az alkalmat, hogy apró szívességet tegyen a nőnek. Befektetésnek vette, hogy intézett pár ingyenkoncertjegyet, még ha akkor nem is tudta, mihez fog kezdeni a kapcsolattal, csak most, hogy élete legfontosabb interjúját adta.

A közös kávék beváltották a reményt. Emma szája alig észrevehető mosolyra húzódott.

– Könnyű megtévesztenie – mondta –, hiszen az átalakulása tökéletes. Legalábbis én nem látok egyetlen hibát sem. Ez példátlan a fajzatok között, egyetlen ilyen esetről sem tudunk.

– Semmi sem tökéletes, az átalakulásom sem.

– Ezek szerint vannak maradványok…?

– Természetesen. De hogy hol és mifélék, az magántermészetű.

– Azt is magántermészetűnek tartja, milyen… ne haragudjon, ez a helyzet túl különös, nem akarok tapintatlanul viselkedni. Szóval hogy milyen állat a lárvája. Lehet ezt egyáltalán tudni, ha nincs különösebb nyoma?

– Igen, igen, én tudom. Viszont el szeretném kerülni, hogy bárki az alapján ítéljen meg, mi voltam azelőtt, így ezt nem árulhatom el. Ítéljenek meg az alapján, aki most vagyok.

Emma biccentett. Végre tényleg ellazult a testtartása, és August örült, hogy őt választotta: a nő olyan szépen dolgozott alá, mintha zongorán játszanának négykezest. Amint elhagyták az adásmenetet, tehetetlenül engedte át a beszélgetés vezetését.

– Be kell vallanom – nevetett Emma –, a találkozásaink alatt engem is megtévesztett. Nem hittem volna, hogy valójában egy fajzattal beszélgetünk a műsorban.

– És ez mennyiben változtatja meg a véleményét rólam?

– Ezt még át kell gondolnom. Annyira hirtelen zúdult rám. – Emma komoly arccal pillantott fel. – Ugyanakkor el se tudom képzelni, milyen szörnyű lehet ilyen titokkal élni, és milyen bátorság kell hozzá, hogy felfedje magát. Nagyon tisztelem ezért. Most már mindenki tudja az igazat, de korábban elmondta valakinek?

A pszichológusomnak. A szeretőmnek.

– Senkinek – felelte August. – Rettenetes így élni. Őszinte akartam lenni, de féltem, hogy elveszítem a munkámat, ahol minden egyes nap a fajzatokért küzdök. Vagy kitoloncolnak egy gettóba, hiába élek emberként. És féltem – rettegtem – a megvetéstől, amit kaphatok.

– Ezek még megtörténhetnek. A vallomása példa nélküli, lehetetlen felmérni a következményeit.

– Tudom. Tudom, és vállalom őket. Nem rejtőzködhetek. A tegnapi teremtés rádöbbentett, hogy ha nem állok ki őszintén a fajzatok mellett, akkor az emberek sosem veszik észre, hogy a félelmük alaptalan. Évek óta nyilatkozom a tévében, ismerik az arcomat. Ismerik a véleményemet, és kicsit talán ismernek engem is. Nem féltek tőlem soha, elfogadtak úgy, ahogy vagyok. És közben végig egy fajzatot fogadtak el. Azt szeretném, ha látnák, nincs különbség.

Azt a kulcsmondatot hangsúlyozta ki, amit az átvirrasztott éjszakán talált ki, és amire a kampány kommunikációját akarta építeni.

– Csak annyit szeretnék, hogy amikor rám néznek, ne szörnyeteget lássanak. Ne valami bizarr teremtményt, aki egy bábból kászálódott elő. Hanem valakit, aki egy közülük. Mert én ezt érzem: egy vagyok közületek.

Kiszámított volt, de nem bánta, egyértelmű üzenet kellett. Ahogy Emma bejelentette a reklámot, és leállt a felvétel, August mellkasán engedett a szorítás.

Példátlan dolgot tett. A vallomása megrengeti a közvéleményt. A megkönnyebbüléstől csak arra tudott gondolni: miért nem korábban? Két éve, öt éve, nyolc éve? Hány teremtéssel korábban bevallhatta volna!

Most végre kilép az árnyékból. Megpróbálja, mint Gerda.

Veronika a reflektorok fénykörén kívül várta. A nő maga elé meredt, válla előrezuhant, és úgy szorongatta a nyakában lógó aranyláncot, mintha le akarná szakítani.

– Nem akartad ezt megbeszélni velem?

– Ne itt, kérlek. – A stúdióban tucatnyi szempár szegeződött rájuk, így August még át sem ölelhette, nehogy elinduljanak a pletykák: sapiensszeretőt tart, az asszisztensét keféli.

– Ezt nem dönthetted el egyedül. Ez rám is ugyanannyira tartozik.

August most vette észre, hogy Veronika nem a nyakláncot szorongatja. Körme fel-alá karistolta a szegycsontját a medál körül, vörös csíkokat szántott a bőrébe.

– A kezed.

A nő mintha meg se hallotta volna, madárkaromként begörbített ujjai fel-alá jártak. Sajnálom, tátogta August. Veronika csuklójáért nyúlt, elhúzta a nyakától.

– Este megbeszéljük, de most koncentrálj, intézd a telefonokat – kérte August, aztán elmosolyodott. – És esküszöm, hogy nem lesz semmi baj. Ez lesz a legizgalmasabb kampány, amit valaha csináltunk.

Mese az elefántistenről

Rádzsásztán tartomány egyik papajaültetvénye mellett egy elefánt fajzattá változott. Ronda látvány egy monstrum átalakulása: a csontok göcsörtösen zsugorodtak össze, a bábból kikászálódó elefántember bőrének maradványa lebernyegekben lógott, mint egy sok számmal nagyobb ruha.

Az ültetvényen dolgozó férfiak találtak rá.

– Ganésa! Ganésa! – hajbókoltak. – Ganésa!

Vállukra vették az elefántot, és a falu legjobb házába vitték. Színes kelmékbe öltöztették, megmaradt fél fülére ékszereket aggattak. A gyerekek virágokkal rakták körbe az ágyát, az asszonyok pedig nagy tálcákon gyümölcsöket hoztak: banánt, mangót és rengeteg papaját, amit felkockáztak, hogy rágás nélkül is le tudja nyelni. Ügyetlenül emelgette ormányát, még nem tudott egyedül enni. Hagyta, hogy literszámra itassák lasszival, aztán nagyokat böfögött.

A falusiak néha a sarkukra ülve beszéltek hozzá, vagy csípős szagú füstölőt gyújtottak, de ő eltűrte, amíg cserébe papaját hoztak. Az édes gyümölcstől napról napra erősebb lett.

Hamar híre ment a környéken. Bár sokan a csodájára jártak, ajándékokat hoztak neki és áldást kértek, néhányan ferde szemmel néztek rá.

– Ő nem lehet Ganésa – mondogatták, és hátuk mögött már készítették a husángot. – Ne imádkozzatok hozzá, ez egy hamis isten!

– Nem láttok a szemetektől, hiszen ő Ganésa! Tegyétek próbára!

A kételkedők meghajoltak az elefánt előtt, mintha valóban isten lenne, és kérdezgetni kezdték. Melyik a legjobb nap az indulásra, ha Puriba akarnak utazni? Hova építsék a falu új házait, ahol nem sodorja el majd az ár? Alkalmas-e most eladni a szamarakat?

A fajzat már kezdte érteni az emberi beszédet, felismert néhány szót. Sokáig meredt a választ váró férfiakra, ízlelgette a mondatokat. Aztán kitátotta széles száját, és azt mondta:

– Papaja! Még!

A falusiak pedig agyonverték.

3.

Kirillt öt hónap alatt nevelték fel a szocializációs központban.

Az első napot végighányta. A terem szagától émelygett: tisztítószer a padlón, maró fertőtlenítő a bundájában, és olyan szúrós hipóbűz, hogy csorgott a könnye. Nem tudta, hol van. Nem értette, miért zakatol a szíve. Csak annyit érzett, hogy valami nincs rendjén, hisz nemrég még a fák között inalt, patája alatt dobogott a föld, most meg hanyatt feküdt egy priccsen, mereven, égő izmokkal, és csak a nyakát bírta mozdítani, hogy lássa a körülötte nyöszörgő többi újszülöttet.

Utólag értette meg, mi zajlott körülötte. Hogy egy fehér köpenyes kéz chipet lőtt bőre alá, beadta a védőoltásokat. Hogy az átváltozás miatt izmai még lágyak és tapasztalatlanok voltak, azért nem bírt mozogni. Hogy szociális munkások pakolták le nekik az ételt, amit aztán szörcsögve habzsoltak be, és amikor a tejbegríz kicsorgott a szájukból, felnyalták a földről is.

– Már nem vagytok állatok – mondogatták nekik, pedig ők eleinte a szavakat sem értették. – Meg kell tanulnotok emberként élni.

Amikor először öltöztették fel őket, Kirill megrémült: az anyag dörzsölte a hátát, a póló szegélye a torkát fojtogatta, és a második bőr szűknek tűnt, viszkető börtönnek, amelybe be akarják zárni. A szociális munkás keze után kapott, beleharapott a csuklójába. Aztán a földre vetette magát, hemperegve próbált szabadulni a ruháktól, és addig vergődött, mígnem kimerülten elterült a padlón.

Meg kellett tanulniuk két lábon járni. Egy csípőmagasan felszerelt rúdba kapaszkodtak, befelé dőlő bokával botladoztak előre. Térdük nyikorgott, talpuk ólomnehezen csosszant. Néhányan feladták, inkább négykézláb rohangáltak, pedig megváltozott arányú végtagjaikkal ez se ment könnyebben, folyton orra buktak.

– Csak az kap vacsorát, aki ruhát visel, és két lábon áll be a sorba – mondta a szociális munkás, amikor a merőkanállal megkocogtatta a kondért. – És persze, aki használja a mosdót.

Eleinte sokan a termek végébe szartak. Próbálták elkaparni, karmok és körmök nyiszatolták a linóleumot, a falat pedig sugarakban fröcskölték le a területféltő fajzatok.

Hétről hétre egyre ügyesebbek lettek, egyre többet értettek a világból. Ahogy az első szavakat kiejtették, a szociális munkások egy adatbázisból nevet sorsoltak nekik. Kirill maga elé mormogva próbálgatta a sajátját. Kirill, Kirill, Kirill – mint a talp alatt reccsenő ág. Az állatfaját is odatették mögé: Capreolus – mint a hurutos krákogás.

A beszédgyakorlatokat szerette legjobban. Megbűvölve figyelte az oktató hangokat formáló száját, igyekezett minden szót megjegyezni, a kézügyesség-fejlesztő foglalkozásokról viszont többször is elmenekült. A mosdóban bujkálva találtak rá, dohogva terelték vissza a többiek közé. Néha hold, csillag, kereszt alakú tárgyakat kellett azonos formájú lyukakba illeszteniük, máskor építőkockából emeltek tornyokat. Senkit sem zavart, hogy Kirillnek a kézügyességhez kéz is hiányzik, hagyták, hadd szerencsétlenkedjen a patái közé csípett fakockákkal. Egész testével összpontosított, őzfüle beleremegett. Idegen volt a mozdulat. Egy pata nem erre való. Fújtatva nyúlt a következő elemért, a csúcshoz közelítette, de az kiesett a két szarutömb közül, és lesodorta a félkész építményt.

A mellette dolgozó macskafajzat kiröhögte. Átnyúlt az ő részére, elvett néhány oszlopot. Ő egy egész palotát felhúzott, boltívek és erkélyek magasodtak előtte. Bal kezén három, a jobbon négy emberujj sorakozott. Kérkedve meglengette őket. Könnyű neki, gondolta Kirill, könnyű röhögnie. Elbődült, és patájával a lány vára felé suhintott, akár egy buzogánnyal; zörgő építőkockák záporoztak a padlóra.

– Uralkodnod kell a dühödön – mondta neki később Laura, az egyik szociális munkás az irodában. Kirill kedvelte a nőt: nem használt mesterséges illatú szappant, mint a többiek. – Nem engedhetjük ki a központból azt, aki agressziót mutat.

Kirill felhúzott lábbal ült szemközt, a patáját bámulta.

– Az átváltozás igazságtalan – mondta. Alig öt hete próbálgatta a beszédet, a szavak még furcsán jöttek nyelvére, mintha valami ehetetlent szopogatna. – Te nem gondolsz így?

– Dehogynem – ismerte el Laura. – Ma úgy tudjuk, véletlenszerű, kinek melyik állati részei maradnak meg, ahogy az is, mennyi marad. Megszívtad azzal a két patával, tudom, de ebből kell kihoznod a legtöbbet. És lásd be, lehetne rosszabb.

A központban a beszédképtelen fajzatoknak külön csoportban oktattak jelnyelvet. Másnak a karja helyett a lába maradt állati, emberi csípőjéről két használhatatlan tyúkláb fityegett alá. Egy daruember karcsú madárnyaka nem bírta megtartani az új sapiensfejet, ezért a fajzat egész nap a priccsén pihegett, ha pedig felült, tenyerében tartotta állát. Kirill hallotta tanácskozni a fehér köpenyeseket, hogy el akarják altatni. Olyan gyenge a nyaka, mint egy szál spagetti.

– Bármit megtanulhatsz – folytatta Laura. – Az első évben az agyatok őrületes, ki kell használnod a kapacitását. A legtöbben rögtön le akartok lépni, és igen, az ügyes kezűeket felveszik a gyárakba, de te maradhatnál a központban tanulni. Itt a lehetőség.

Kirill szívesen elcserélte volna a lehetőséget emberujjakra. Sosem fog tudni lecsavarni egy kupakot egy üdítőről, sosem tudja majd magának begombolni az ingét. Nem eszik késsel-villával, nem vezet autót, nem játszik hegedűn, nem köt masnit cipőfűzőre, nem markolja meg egy bögre fülét. A világot sapiensekre tervezték, minden eszköz az ő kezükhöz illett, pedig egy őzfajzat teste se volt rosszabb az emberénél.

Kirill lassan, a szavakat ízlelgetve, hogy minél kevesebb hibát ejtsen, azt mondta:

– Ha egyszer kijut majd a központból, patával működő tárgyakat feltalálok. A sapiensek sírva fognak próbálgatni azokat. Ez lesz igazság nekünk.

Laura sóhajtott. Kirill már többfajta sóhajt meg tudott különböztetni, türelmetlent, dühöst, lemondót, de ez most inkább együttérzőnek tűnt. A nő megcsóválta a fejét.

– Fel kellene írnom a kartonodra – mondta –, hogy ellenséges vagy a sapiensekkel.

Kirill dideregve ébredt. Egy pillanatig azt hitte, otthon van, közös paplan alatt a sutákkal, akiknek lehelete meleg, mint a teagőz, irhájuk puha, akár a barka – utána érezte meg az izzadságszagot. Ez nem zöldillat volt. Ez hámló bőr és poros állatszőr, savanykás testszag, mint a joghurtba facsart citrom. Egy ragadozó.

Kirill úgy ült fel az ágyban, mintha áram rázta volna meg. Pilar.

A borz a sátor túlsó végén kuporgott a tévé előtt. Kifligörbén ült, orrát olyan közel nyomta a képernyőhöz, hogy a sztatikus szikrák csiklandozhatták. Ezt csinálta egész éjjel. Kirill azt hitte, előbb-utóbb kidől, nem tévézhet reggelig. Kimerültnek kellett volna lennie, miután az a sapiens szemeteszsákban csempészte át a határon, ő mégis úgy őrizte a videoklipeket és valóságshow-ismétléseket, mint az örökmécsest.

Kirillt kirázta a hideg. Egy helyiségben aludt egy ragadozóval. Tegnap este könnyű volt dönteni, a sikátorban egyértelműnek tűnt, ma viszont nem értette, mit keres itt. A hatóságokat kellett volna hívnia. A suták toporzékoltak, ő mégis átölelte Pilart, idehozta a nyájhoz…

A borzot. Nem gondolhatott rá a nevén, az erősíti a köteléket.

Az idegent. Még jobb. Egy senkit.

Kirill óvatosan, nehogy zajt csapjon, bepakolt a hátizsákjába. Két patája közé csípve szorította le a tépőzárt a cipőjén, majd elosont a sátor bejáratáig, kampójával húzta félre a ponyvát. A borz füle meg se rezdült. A két fekete szőrpamacs a tévé felé irányult, akár az adást kereső antennák.

Ha elbúcsúzna, csak összezavarná. Legjobb, ha már reggelire hazatér: együtt bontja fel a sutákkal az almakompótot, rágcsálják a kenyérhéjat. Pilarnak is így a jobb.

Kirill kilépett a sátorból.

– Köszönés nélkül lepattansz? – kérdezte valaki a háta mögött.

Kirill megperdült. Martin állt ott, a pinty, akivel tegnap találkozott a teremtést ünneplők közt. Mellkasához egy zsák krumplit szorított, másnaposan hunyorgott rá.

– Dehogy – vágta rá Kirill. – Nem akartam lelépni, csak…

– Csak mi?

– Hálás vagyok, amiért itt aludhattunk. Nem tudtam, hová vigyem, nem ismerek senkit.

– Nem gáz, meghívtalak. Akkor is ér, ha részeg voltam. – Martin csipogva nevetett, mint egy csengettyű. – Láttunk már furábbat egy tévémániás borznál meg egy rettegő őznél.

– Nem rettegek.

– Bocs, igazad van. Azért osonsz ki hajnalban szó nélkül. – Martin fején grafitszürke legyezőként meredt fel a madártoll. Figyelmeztetés nélkül Kirill kezébe nyomta a zsákot, aki megroggyant a súly alatt. – Bárkit szívesen látunk, cserébe ki kell vennie a részét a közösből. Ez a szabály. Hozd el ezt a konyhába, aztán megbeszéljük.

Intett, hogy mutatja az utat, és már indult is.

– Mozgasd azt a nagy őzsegged! – kiáltotta.

Kirill a zsák súlya alatt meggörnyedve követte a pintyet.

Amikor éjjel betoppantak, az őrlámpák fényénél alig látott valamit a raktárépületből. Másként képzelte a nyájat. A gettóban mindenfélét beszéltek róluk: hogy levetik magukról az állati maradványokat; hogy kellő fizetségért bármit átcsempésznek a falon; hogy emberhúst esznek. Most csak álmos fajzatok ébredeztek a katonai sátrak közt, megsárgult fehérneműt és kitérdelt farmert teregettek a szárítókötélre. Tegnap zabolázatlanul táncoltak, hipnotizálták Kirillt, ma meg csipát töröltek szemükből, a tenyerükben szorongatott forró kávét fújkálták. Ha nem fésülik még mindig a konfettit a szőrükből, el se hitte volna, hogy ugyanazok.

– Nemrég átléptük a háromszáz főt – magyarázta Martin. Egy püffedt arcú, rágcsálófogú férfi cigizett a sátra előtt, intett nekik. – Amint híre megy, hogy a Feketebárány megjósolja a teremtési hullámokat, még többen leszünk. A sátrazás ideiglenes megoldás. Rendes közösségi házat fogunk építeni.

Kirill ujjak nélkül nehézkesen egyensúlyozta a zsákot, folyton lecsúszott alkarjáról.

– És mit kell tennie annak, aki csatlakozni szeretne?

– Nem sokat. Mindenkit szívesen látunk, de csak az lesz teljes értékű tag, aki patanyomot visel a karján. Bárki megkaphatja, aki bebizonyítja, hogy nem állat többé.

– Az átváltozás óta elég látványosan nem vagyunk állatok.

Martin széles vigyorral fordult hátra, csőrszája leficcent.

– Még a csupasz sapiensek közt is akadnak bőven állatok, látvány ide vagy oda.

A csordának nem tetszett volna a nyáj. Városkór, sápítoztak volna a dezodor vagy mentolos szappan szagára. Szemüveget viseltek, körmüket kilakkozták, telefonon nézték a híreket. Derékig érő egéremberek pakolásztak egy sátornál. Némelyikük fülét átvérzett plasztikai kötés fedte, a másik karikákat lövetett orrcimpájába, vagy lilára festette szőrét. Egy tetovált szarvú bikaember a biciklije mellett guggolt, ujjai ragadtak a lánc olajától. Mégis, hiába viselték karjukon a patát bizonyítékként, hogy leszámoltak az állati létezéssel, a kabát alól kicsüngő pikkelyes farkat vagy a satnya madárkarmokat nem tagadhatták le.

Kirill kerülte a szemkontaktust, nehogy provokációnak vegyék. A fajzatok viszont nyíltan megbámulták, talpától kezdve felmérték agancsa hegyéig.

– Dobd le ide – bökött Martin a földre, amint beértek a konyhaként használt közösségi sátorba. Kirill nyögve szabadult meg a zsáktól. – Kösz!

A tűzhelyeken fazekakban víz rotyogott, körülöttük több tucat fajzat sürgölődött. Hajhálót viseltek, nehogy szőr vagy toll hulljon az ételbe, hagymát aprítottak, darált húst kevertek össze vizes kiflivel. A serpenyőben zsír sistergett a fasírtok körül. Kirill gyomra felfordult. Halottpréda-szaguk volt, az ő szaga is lehetett volna.

– Szóval itt akartad hagyni nekünk a borzot? – Martin megtöltött vízzel egy lábast, aztán a kiterített újságpapírra szedte a zsákból a krumplit. – A vakarcs meg majd rájön, hogy lelépett a megmentője.

– Nem azt mondtad, hogy a nyáj pont erre való? Menedéket ad a hozzánk hasonlóknak?

Martin felkötött egy hajhálót a tollaira, Kirillre hunyorított.

– Azzal a patával nem tudsz pucolni, mi?

– Szerintem Pilar… a borz jól fogja itt érezni magát – mondta. Martin bicskával esett neki a gumóknak, lepöckölte a héjat. – Nem vihetjük a központba. Elmúlt féléves. Chipje sincs, rosszul szocializálták, ki tudja, mit tanított neki az a sapiens.

– Ezért megszabadulsz tőle. Legyen mások problémája.

– Ne csináld már, hiszen megmentettem.

– Tegnap éjjel. Ma meg elsétálsz, mintha mi sem történt volna.

– Nem az én felelősségem – morogta Kirill. – Ha nem borz lenne… talán hazavihetném a csordámhoz. Egy őznek megszoknák a szagát, talán befogadnák, de egy ragadozó más.

Martin elnagyolt mozdulatokkal hámozott, csobbant az első krumpli a lábasban.

– Miben más?

– Basszus, nem hiszem el! – Kirill a fülével csapdosott. – Nem számít. Haza kell mennem. Egyetlen éjszakát se lett volna szabad itt töltenem. A csordától elszakított állatok megőrülnek. Nem esznek, nem isznak, csak hívják a többieket, míg beledöglenek az egyedüllétbe.

– Akkor szia. Add át üdvözletem a háremednek.

– Nem a háremem, te ezt…

– És még te csodálkozol, hogy a nyájnak meg kell szabadulnia az állati hülyeségektől.

Kirill, Kirill, Kirill, zsongtak a suták a fejében egész éjjel. Álmatlanul forgolódtak ők is. Érezte a rettegésüket, ahogy elhúzzák a reteszt a bejárati ajtón, ahogy barikádként odatolják a konyhaasztalt. Csordában az erő, és nemcsak a magányos őz pusztul el, a csonka csorda is fél, mihez kezdenek, ha rajtuk üt a ragadozó. Mit érthet ebből egy pinty, aki az átváltozása előtt egy sapiens kalitkájában élt, tálkában kapta a kölest, és legfeljebb az ülőrudak között reppent ide-oda, a legnagyobb biztonságban.

– Azt hittem, interjút akarsz a Feketebáránytól – mondta Martin. – Talán, a nyáj életében először, még hajlott is volna rá, elvégre rólad van szó.

Újabb krumpliért nyúlt. Nyisszant a kés, szögletesen faragta a gumót.

– A Feketebárány? – Kirill ostobán érezte magát. – Hallott rólam?

– Nem azt mondtad, hogy te vagy az a blogger? Aki a fajzatok sztorijait írja. – Ujjairól az újságpapírba törölte a rátapadt héjakat. – A Bárány szereti a fabuláidat.

Kirill döbbenten pislogott. Látta a hónapról hónapra növekvő látogatási adatokat, de ez statisztika volt, nem valódi arcok. A suták sosem értették, miért ünnepel, ha hiteles e-mailt kap Chiléből egy macskanyúl átváltozásáról. A Bárány viszont olvasta a blogját. Sőt, szerette. Kirill azt hitte, csak sapiensek kattintanak rá, akik a képernyő biztonságos távolságából olyasmiket vágnak a fejükhöz, amiket élőben nem mernének.

– Találkozhatok a Feketebáránnyal? – kérdezte.

– Minden héten eljön a nyájhoz, és biztos akart volna találkozni. De csalódást okoznál.

– Nem is ismer, egy szót se beszéltünk, hogy vagy ilyen biztos…

– Azt hitte, több van benned. Felkutatod a történeteket, a mélyükre ásol, ilyesmi. Erre itt hagynád a legérdekesebb sztoridat a sátorban. – Martin a késsel a hálóhely felé bökött. – Ha valakiből fabulát lehet írni, az a borz.

Kirill lesunyta fülét. Eszébe se jutott. Ha időt tölt vele, végül kötődni fog hozzá, és nincs annál veszélyesebb, mint egy préda és egy ragadozó közt szövődött kapocs.

– Csak e-mailben fogadok történeteket – mentegetőzött.

– Ah, így mindjárt más! Szólok a Báránynak, hogy e-mailben dumálhattok! – A pinty nevetett, de szeme örömtelenül és tompán fénylett, mint a tejüveg. – Hadd kérdezzek valamit, Kirill. Aztán, ha válaszoltál, elmehetsz békén a csajaidhoz, totál leszarom.

Letette a kést, közelebb hajolt az asztal felett. Az újság nedves krumplitól szottyos bűze keveredett a tollak szagával.

– Ha rajtad múlna – kezdte –, hogyan bűnhődne egy sapiens, aki szemeteszsákban dob ki egy fajzatot? Ha te lennél a bíró, hogyan ítélnél?

– Én nem lehetek bíró.

– Nem a szociális munkásoddal beszélsz, nem kerül fel a kartonodra.

– De komolyan. Sose gondolkoztam ezen.

– Csak mondd, ami először eszedbe jut.

Kirill megnyalta száját. Nem volt joguk ilyesmin gondolkozni. Csak sapiensek ítélkeztek, ők ültek a bírói székben, az ő kalapácsuk sújtott le ítéletkor. Ha egy ember elkövetett valamit egy fajzat ellen, alig kapott súlyosabb büntetést, mintha elfelejtette volna érvényesíteni a jegyét a buszon. A mérleg sosem billent az oldalukra – vagy akár az igazság oldalára.

Kirill az első dolgot válaszolta, ami eszébe jutott:

– Legyenek a büntetések igazságosak. Ha egy fajzat agresszív, az szocializációra képtelen, és kiemelik. Ez a törvény.

Martin bólogatott, vállán zizzent a toll.

– Ja. Ledarálják, mint a fasírtot.

– Akkor kapják a sapiensek is ugyanezt. Így igazságos.

Amikor Kirill visszaért a sátorhoz, a borz ugyanabban a gerinckínzó pózban tévézett. A nyáj többi tagjának nem járt tévé. Pilar is csak azért kapott a közösségi szobából, mert amint megérkeztek, a szomszédokat felriasztva sikoltozott, hogy ki dugta el a masinát, hová lettek a barátai, ez ármánykodás, garázdaság, és hiába csitították, addig karmolta a saját vállát, míg véresre marta a bőrét. Csak akkor higgadt le, amikor Martin tucatnyi hosszabbítóval hozott egy készüléket. Rögtön kisimult az arca, tátogni kezdte az első joghurtreklámot.

Azóta nem beszélt. Egész éjjel így ült, kiguvadt szemmel, a képernyő fényes ablakára meredve.

– Szia, Pilar! – köszönt rá Kirill. Pilar. Már megint a neve. Felizzott a nyelvén, mint egy korty alkohol, de még mindig kevésbé káros, mintha megérintené. – Beszélhetünk?

A borz a szeme sarkából se pislantott felé. Kirill sose csinálta még élőben. E-mailben vagy telefonon megpuhítani az interjúalanyait sokkal könnyebben ment.

– Tőlem nem kell félned, csak beszélgetni szeretnék.

Pilarnak füle se rezdült. Talán meg se hallotta őt.

– Kikapcsolhatom egy pillanatra? Csak a reklámok alatt.

– Ezek a kedvenceim – mondta.

Legalább érti. Pilar felvette a tévébeli nő testtartását, utánozta a mozdulatot, ahogy válla felett átveti sampontól fénylő hajzuhatagát. Az ő drótkefesörénye sercegve libbent ide-oda.

– Utána nézheted, ígérem. – Kirill tehetetlenül kereste a szemkontaktust. – Két perc.

– Odasüss! – kiáltotta Pilar, és szájára tapasztotta tenyerét. Gyerekrajz stílusú bacilusok estek neki fúróval egy fogzománcnak, majd a fogkrém habzó áradata kipucolta az animált szájüreget. – Ilyet kell vennünk! Muszáj, különben jönnek a fúrós manók!

Tegnap először vadul kapcsolgatott, a barátait kereste, majd kikötött egy szappanoperánál. Főzős csatornán is időzött, a séfet utánozva láthatatlan levest kavart a láthatatlan tűzhelyen, tenyere ernyőjét szétnyitva kakukkfüvet hintett. De Kirill a reklámokat már nem bírta megérteni. Most is együtt énekelt a maszatos szájú gyerekekkel, akik egy új csokoládét hirdettek.

– Pilar, komolyan. Nem ülhetsz itt egész nap. Két percre le lehet halkítani ezt a vackot, nem maradsz le semmiről.

Patái közé fogta a távirányítót, őzorrával lenyomta a némítógombot.

Pilar fejhangon visított fel.

– Fogják meg! Tolvaj, tolvaj! – Teste megfeszült, fülét hátrasunyva vicsorgott. – Add vissza, add vissza!

Egy ragadozó gyorsaságával csapott le. A kapcsolót célozta, Kirill ebben biztos volt. Az ötcentis karmok mégis lecsúsztak a műanyagról, és Kirill csuklójába fájdalom mart.

Fejét hátravetve elbődült. Úgy dobta el a távirányítót, mint az izzó parazsat.

Ko-kopp, ko-kopp, ko-kopp.

Ha egy tagot megtámadnak, a teljes csorda veszélybe kerül. Ha egy halála árán a többi élhet, áldozatot kell hozniuk. Csak ütötte, ütötte a riadót, talpa szteppelt a padlón, pedig a suták messze jártak, és Pilar sem támadott újra.

Ennyit egy történet sem ér. Kirill az alkarját dörzsölte, a karcolásokból vér buggyant. Amikor visszajött, elképzelte a fabulája lehetséges címeit:

Mese a borzról, aki csak a tévében bízhatott.

Mese a borzról, aki egy szemeteszsákban született.

De most már látta:

Mese a borzról, aki átharapja mások torkát egy rohadt távkapcsoló miatt.

A singcsontjáig feltéphette volna a húst. Kiharaphatta volna a gigáját.

Kirill szívverése lassan csillapodott, a vészjelzés kopogása elhalt. A tévé fénye beragyogta Pilar arcát. Combja alá gyömöszölte a távkapcsolót, nehogy még egyszer elvegyék, és egy csipszreklámot utánozott, szájába tömte a láthatatlan burgonyaszirmokat.

Kirill akkor értette meg. Pilar azóta nem evett, hogy elhozta. Nem szólt, hogy éhes, neki pedig eszébe sem jutott: a csorda éhségét mindig az elméjében érezte, egyszerre kordult kilenc gyomor, de Pilarral ez másként működött.

Akaratlanul éheztette egy napig.

– Maradj itt – hadarta, bár tudta, hogy úgyse mozdul. – Tíz perc, és jövök.

A gyomor nyelvén bárkivel szót lehet érteni. Kirill a konyhán kikönyörgött egyet a húspogácsák közül, zsemlével és mustárral hamburgert készített belőle, majd futva vitte Pilarnak. Émelygett a szagtól, a kenyeret átitató zsírtól, mégis odatette a tányért a tévé mellé.

– A következő kérdés témaköre földrajz. Melyik ország fővárosa Lima? A: Azerbajdzsán. B: Peru. C:…

Pilar a képernyőt bámulva a válaszra koncentrált, amikor megrezdült az orra. Izgatottan szimatolt körbe. Kidugta rózsaszín nyelvét, és végignyalta száját.

Kirill alig bírta visszafojtani a nevetést. Odatolta a tányért.

– Tessék.

Úgy vetette rá magát, mintha élő préda lenne. Belemarkolt a zsemlébe, kattanásig kitátott állkapcsába szuszakolta, és akkorát harapott, hogy végül az ujjával kellett betömnie a falatot. Szósz fröccsent az állára. Alig rágott, csak nyelt, harapott, nyelt, míg az orra is maszatos lett. Kirill nem bírta nézni a pusztítást, a szerteszét spriccelő zsírt. Egy másik életben akár ő vagy a sutái is végezhették volna abban a zsemlében.

Pilar gyorsan kivégezte a hamburgert. Böfögött, felcsipegette öléből a szezámmagot.

– Ez fenséges lakoma volt – mondta az ujját szopogatva. – A gazdám is mindig szaftos hamburgert hozott. Meg grillcsirkét, kolbászt és olyan dobverőszerű szárnyakat, amiknek a csontját is elharaptam. Reggelire rántottát! Öt tojásból, elhiszed? És annyi majonézt kaptam mellé, amennyi belém fért. A tévé előtt ettem meg.

Először beszélt Kirillhez a képernyő helyett, és ő már ennek az apró győzelemnek is örült.

– Fogadni mernék – mondta –, hogy sokat nézted a tévét.

– Egész álló napestig! Csak ott sokkal-sokkal nagyobb masinát kaptam, betöltötte a fél falat. – Számolni kezdett ujjain. – A kedvencem a Mézédes szenvedély, pont. Néztem még beszélgetőset, meg éneklőset, ahol a győztes a végén bőg, mintha valaki megbántotta volna. A betelefonálósat is szerettem, mindig kitaláltam a megfejtést – hét betű, szárazságtűrő növény: k-a-k-t-u-s-z –, de a gazdám nem engedte, hogy hívogassam őket, pedig nyertem volna egy tizennyolc funkciós turmixgépet!

– Azt hiszem, találkoztam a gazdáddal. – Pilarból most áradt a szó, mintha csapot nyitottak volna meg, de Kirill óvatosan puhatolózott, nehogy megriassza. – Tegnap, amikor megtaláltalak.

– És mit mondott? – Pilar a farkával csapkodott, felkavarta a levegőt. – Mikor jön vissza? Ma este? Holnap?

– Vissza? Nem, attól tartok, az a mocsok soha többé nem jön vissza.

Pilar arcán aggodalom suhant át. Rágcsálni kezdte egyik vörösre lakkozott karmát.

– Úgy érted, soha-soha többé?

– Soha-soha többé.

– De ha nem jön vissza… – A pólója szegélyét babrálta, egy cérnaszálat csavargatott. – Akkor ki fog etetni helyette? Vagy ki ad elemet a távkapcsolóba? Ki mossa ki a ruháimat a levendulás öblítővel, amit a mosolygós néni reklámoz? Ki hoz be vécépapírt meg fogkrémet? És, és… ki dicsér meg, ha ügyesen végzem a kötelességem?

– Nem tudom, mit művelt veled az a rohadék, de most már a magad ura vagy.

Pilar szája sírásra görbült. A könyökébe kapaszkodott, előre-hátra ringatta magát, és Kirill attól tartott, pánikrohamot kap megint, mint a sikátorban.

– Te adtál nekem hamburgert – mondta. – Akkor te leszel az új gazdám?

– Hogy én? Jesszus, dehogy. Még csak az hiányzik. Nem leszek a gazdád.

– Akkor az a madárfejű? Aki a tévét hozta?

– Nem, Martin sem.

– Akkor kicsoda? Mondd meg, hogy ki!

Levegő után kapkodott, könny csordult a szeméből. Fel sem itatta, végigsiklott az arcán, sötét pettyeket hagyott a pólója nyaka körül. Kirill nem értette, mit rontott el.

– Maradhatsz a nyájnál egy kicsit – bökte ki, de tudta, hogy ez a legnevetségesebb vigasztalás, amivel előállhatott. – Vagy a szocializációs központban…

– Az mi? – Pilar vöröslő szemmel meredt rá.

– Egy biztonságos hely, ahol megtanítanak mindenre.

– Megtanítanak? De hát engem a tévé tanít, megmondta a gazdám. Olyan ínycsiklandó ráksalátát készítek, mint Géniusz, a mesterséf! És olyan választékosan fogok beszélni, mint Herrera úrnő a Mézédes szenvedélyben! Láttad az utolsó részt? Manuelát megvádolták, hogy lopott az úrnő ékszereiből, de tudom, hogy csak ármánykodásból csempészte a párnája alá azt a pompás nyakéket az álnok José Louis!

– Nem akarlak lelombozni, de a világ nem egészen olyan, mint ezekben a műsorokban.

Pilar oldalra fordított fejjel húzta fel az orrát.

– Mélyen elszomorít a hazugságod, erre esküszöm!

Kirillt éjjel Martin félrehívta, és azt mondta, lehet, hogy Pilar sérült. Nem megfelelően alakult át az idegrendszere. A sapiensek szerint selejtes. Most viszont Kirill csak furcsának látta. Amikor tegnap pánikrohamot kapott, olyannak tűnt, mint aki életében először jár odakinn. A tévében vagyok? – kérdezte. Annyira nem értette a világot, mintha egész életében bezárva tartották volna. Talán egyetlen szobában. A gazdája – a fogvatartója – leültette a tévé elé, mert így tudta lekötni, Pilar meg az átváltozása utáni legfogékonyabb fél évet a készülék előtt töltötte, és arra használta az agyát, hogy reklámszlogeneket magoljon be.

Kirill nyakában lüktetett egy ér. Bár elkapta volna azt a férget. Nem lett volna szabad futni hagynia. Te mit tennél a hozzá hasonlóakkal? Hogyan büntetnéd őket?

– Nem vagyok a gazdád – mondta –, de felelősnek érzem magam érted, én találtalak meg. Segítek, amiben tudok.

Pilar gyanakodva pislogott rá, a szempilláját rebegtette. Színpadiasan túljátszott mozdulat volt, mintha egy szappanoperából leste volna el.

– Újságíró vagyok – folytatta Kirill. – Tudod, az mit jelent?

– Hogy nem engednek a sárga szalagos tetthelyen fényképezni, vödörszámra iszod a kávét, és folyton cigizel, pedig a dohányzás súlyosan károsítja az ön és környezete egészségét.

– Nem dohányzom – mosolyodott el Kirill. – A gazdádat viszont szívesen elkapnám. Ha bármit tudnál mondani róla, ami alapján megtalálom… Bűnhődhetne azért, amit elkövetett.

– Mit követett el? – Pilar előrehúzta a farkát, ujjaival csomókat fésült ki a bundából.

– Hát… bántott téged.

– Igen. Egyszer elvette három napra a tévémet, mert elrontottam a kötelességem.

Mi volt a kötelességed? – akarta kérdezni Kirill, de nem merte.

– Fogva tartott, igaz?

– Nem voltam börtönben. Se rácsok, se csíkos pizsama. Az igazi börtön olyan.

– Oké, akkor máshogy kérdezem. Elmehettél onnan, ahol laktál?

Pilar a tévére sandított. Kirill azt hitte, újra megbabonázza a kvízműsor, mint egy sziréndal, de aztán visszafordult felé.

– A gazdám szerint veszélyes odakint. Azt mondta, sose menjek ki, mert a rossz emberek bántani fognak, elveszik a tévémet, vagy megdobálnak záptojással, ezért nem nyílt ki az ajtó, hogy megvédjen, mintha egy széfben laknék, és becsületszóra nem próbáltam szökni soha, de aztán találkoztam veled azon az ijesztő helyen…

– Jesszusom. Amit a gazdád tett, bűncselekmény.

– Ármánykodós vagy, ha ellene akarsz fordítani. Hamarabb utolérlek, mint a sánta kutyát!

Kivicsorította ínyét, és most cseppet sem hasonlított a sorozatok túlsminkelt főszereplőire, sokkal inkább egy hátát púpozó, dühös állatborzra. Kirill megadóan emelte fel a patáját.

– Oké. Maradjunk az egyszerűbb kérdéseknél. Előfordult, hogy bántott?

– Nem.

– Megütött valaha?

– Nem!

– Kényszerített olyanra, amit nem akartál? Mondjuk, hogy… vedd le a ruhádat? Bármire, amit rossznak éreztél?

– Hát nem érted, hogy nem tett semmi rosszat?!

Kirill megrázta agancsát. Tudta, mire képesek a sapiensek. Rengeteg fajzat nyílt már meg neki, ő pedig megírta a történetüket. Mese a vadkanról, aki a szappangyárban talált otthonra. Mese a gólyáról, aki útra akart kelni Afrikába. A legtöbb mese nem volt vidám. A legtöbb mesében a sapiensek meg akarták mutatni, hogy ők éltek előbb ezen a bolygón, és ezért joguk van áttaposni a gyengébben. Kirill akár fel is húzhatta volna az ingét, hogy bizonyítékul megmutassa az irháját beborító vadhúscsillagokat.

Pilar sörénye, bőre, foga mind ápoltnak tűnt. A gazdája vagy puszta emberségből jól viselte gondját, vagy Pilarnak ápoltnak kellett lennie. Még a tévé fényénél is látszott, milyen szépek a vonásai. Alig tűnt borznak: szőrös fül, kissé lapított orr, sötéten ragyogó szem, és ennyi. Szinte tökéletesen emberi. Kirill nem akarta elképzelni, mire kell egy sapiensnek egy ilyen fajzatlány. El tudta képzelni, csak nem akarta.

– Azt mondtad – szólalt meg Pilar –, ha mesélek, meg tudod találni a gazdámat.

Kirill megkönnyebbülten sóhajtott.

– Valószínűleg igen, megtalálom. Nem menekülhet a nyilvánosság elől.

– Akkor mégiscsak szeretnék beszélni róla. – Pilar elégedetten nyújtózott ki, arcáról eltűnt a bizonytalanság. – Mert akkor újra hazavisz a hatalmas tévémhez, és gondoskodik rólam, és hoz sült csirkét meg hamburgert meg rántottát, mint régen.

– Nem. Ha elmeséled a történetet, soha többé nem bánthat.

– De hát épp ez az! – mordult fel. Szikrázott a szeme, farkával suhintott. – Nem ő bántott. Egyszer sem. Hanem én tettem meg a nagyon rossz dolgot.

– Várj, elvesztettem a fonalat. Mit tettél?

Pilar a pólója szegélyét húzkodta.

– A rossz dolgot. Megígértem, hogy többé nem követem el. Megijesztettem a gazdámat, pedig nem akartam, csak úgy megtörtént. – Pilar összevont szemöldökkel meredt maga elé. – Nem jött ki az a sok piros a lepedőből, pedig Arielt használtunk, ami aktív formulával távolítja el a makacs szennyeződéseket.

– A gazdád…

– Szerinted haragszik rám? – kérdezte Pilar. Legörbült a szája. – Szerinted ezért büntet? Nem akartam elkövetni a rossz dolgot. Megmondod neki, hogy soha többé nem teszem meg? Soha-soha többé?

Kirill tehetetlenül rázta a fejét. Ha a férfi a stricije, miért szabadult meg tőle? Vagy ha például a hatóságok rájuk bukkantak, miért így szabadult meg tőle?

– Esküszöm, hogy nem bántok senkit. – Pilar ünnepélyesen, mintha bíróságon esküdne, a szívére tette a kezét. – A gazdámat se, téged se. Ígérem.

Kirill nyelni se bírt, bámult maga elé, mint a megriasztott őzek. A karján a karmolás, akár egy hármas üstökös csóvája, még mindig lüktetett.

Mire bármit kérdezett volna, Pilar visszafordult a tévéhez. Annak fénye glóriát rajzolt állatfüle köré, miközben ő dúdolni kezdett egy energiaital-reklámot.

4.

Kezdetben a világ hat lépés széles és négy lépés hosszú volt. Mészszagú falak határolták, olyan frissek, mintha akkor teremtették volna őket, alapját linóleum borította. Égboltján két nap világított: az egyik berácsozott ablak mögött rejtőzött és estére kihunyt, hogy átvegye helyét a bántóan sárga halogén, amely pislákolva kelt életre vacsoraidőben.

Ameddig a szem ellátott, Pilar uralta a mindenségét. Ő birtokolta minden javát: a robotos ágyneműt és a citrusos vécéfrissítőt, a műanyag tányérokat és a pink körömcsipeszt. Ő mázolhatott zsírkrétával a falakra, ő szürcsölte szívószállal a paradicsomlevest.

Egyetlen tárgyat tiltottak csak el tőle: az Univerzum Kulcsát.

A kulcs senki másnak nem engedelmeskedett, csak a Mindenhatónak. A farzsebében hordta, és amikor kellett, egyetlen mozdulattal kinyitotta vele az univerzum ajtaját, majd belépett Pilarhoz a külvilágból, a fagyos, csillagtalan semmiből, az örök űr sötétségéből, ahol halandó nem vethette meg lábát.

– Szia, Pitypang, mizu?

Arcán jóság tükröződött, az étel ígérete, a figyelem és gondoskodás ígérete, végtelen tudás és igazságosság. Keze nagy és szigorú volt, amely adhat és elvehet, simogathat és üthet is.

Minden látogatáskor magával hozta a Mindent Látó Kamerát. Állványt állított Pilar elé.

– A lencsébe nézz! – kérte a Mindenható, és amint elindította a felvételt, Pilar teljes odaadással engedelmeskedett neki.

Ó, bébi, bébi, sa-la-la, bébi!

Pilar ismerte a videoklipet. Először felragyog a diszkógömb, akár egy gyémánttal kirakott égitest, aztán lassítva bevonulnak a táncosok. Áll feltartva, emel a térd.

Sa-la-la, bébi!

Mell kidülleszt, száj csücsörít. Annyiszor eltáncolta már otthon, hogy csukott szemmel is ment volna. Mutatóujját bekapta, nyálasan körözött vele szájában.

Bébi, láv jú, bla-bla-bla, bébi!

Három, kettő, egy… most jön a fenékrázás. A tévé felé fordulva riszálta farizmát, aztán sörényét válla felett hátradobva megperdült. Bár neki is lenne arany forrónadrágja! A kinyúlt póló nem illett a kliphez.

– Jézusom, Pilar, kapcsold ki ezt a vackot!

Kirill hóna alatt a laptopjával lépett a sátorba, hozta magával az őzillatot, amely Pilart a sült vadgesztenyére emlékeztette. Az elmúlt néhány napban hozzászokott, hogy jön-megy, a blogját írja, ételt készít neki. Azt ígérte, vele marad egy keveset, aztán haza kell mennie, de Pilar nem értette, mit jelent a haza. Csak az számított, hogy Kirill majdnem olyan jól gondoskodik róla, mint a gazdája. Reggel szendvicset és szörpöt hozott, szappanillatú ruhát. Segített kifésülni a csomókat a bundájában, miután lavórba hajolva megmosta a sörényét. Este külön ágyban aludtak, de ha Pilar felriadt, és sikoltozva kereste a távirányítót, Kirill törékeny őzkarjával átkarolta, és ringatta, amíg elmúlt a szipogás. Cserébe Pilar feldíszítette álmában Kirill agancsát. Szalagot kötött bele masnira, rózsaszín hajgumit húzott az ágakra, és órákig kuncogott, mire Kirillnek ébredés után feltűnt.

– Ez a kedvencem! – kiáltotta, és a képernyőre mutatott. – Figyelj, figyelj, mindjárt jön a pezsgő! Bébi, sa-la-la, bébi!

Kirill felnyögött, mintha beverte volna a könyökét.

– Rémes, ahogy ezt csinálod.

– Miért, elrontottam? – A táncosok a négykézláb vonaglós résznél tartottak, de Pilar kiesett a ritmusból. – Nem úgy csinálom, mint ők?

– Pont ez a baj – sóhajtotta Kirill. – Hogy ugyanúgy csinálod. Kevés dolog megalázóbb, mint imitálni a sapienseket.

– Imitálni?

Kirill aprókat rázott az agancsán, a szavakat kereste.

– Nem kell úgy viselkedned, mint ők. Én akkor se tudnám kéjesen nyalogatni az ujjam, ha szeretném, mert felnyársalnám magam a kampóval. Ezek sapiensdolgok, nem kell utánoznunk őket. Nekünk is lehetnek saját fajzatdolgaink.

Pilar lemaradt a fináléról, ahogy az énekesnő felmászik a bárpultra, a táncosok pezsgővel locsolják, egyikük pedig a dekoltázsából nyalja a habot. Egy érzelmes, lassú dal következett, amire nem lehetett táncolni. Pilar leült szusszanni.

– Hogy érted, hogy sapiensdolgok? – A pólója szegélyéből kilógó cérnát tekerte az ujjára. – Én is sapiens vagyok.

– Sapiens? Te? – Kirill arcán remegtek az izmok, ahogy emberi kifejezéseket próbálgatott, aztán mégis az orrával prüszkölt egyet. – Oké, Pilar. Szerinted én mi vagyok?

– Ez beugratós kérdés?

– Nem.

Pilar korábban nem gondolkozott el rajta, micsoda Kirill. Látta, hogy más, mint a többiek – szőr borította hosszúkás állatarcát, és azzal a villámhárítóval a fején sosem kapott volna szerepet a Mézédes szenvedélyben. A híradóban mutattak néha hozzá hasonlókat, vicsorgó, dühös lényeket, mintha gyurmamaszkot viselnének, de az ilyen ijesztő műsorokról elkapcsolt.

– Egy… trófea?

Kirill a szemét forgatta.

– Ezt nem hiszem el – dünnyögte. Felnyitotta a laptopját, és intett neki, hogy jöjjön oda. – Mi nem sapiensek vagyunk. Hasonlítunk rájuk – te kicsit jobban, mint én –, de másként születünk, mint ők. Állatokból alakulunk át, érted? Sosem gondolkoztál el, mi az a farok a gerincednél? Vagy miért szőrös a füled?

Pilar riadtan kapott a farkához. Miért, mi ez? A klipben a lányoknak nem volt farka, de ettől ők már annyira mások?

– Én őzből alakultam át. Te meg bűzösborzból.

– Bűzös vagy te! Nem illik csúfolódni. Fürdöm mindennap!

– Nem úgy értettem – emelte fel a patáját Kirill. – Bár igazad van, ez a rendszertani elnevezés politikailag inkorrekt. Hívnak szkunknak is.

– Szkunk? – Úgy hangzott, mint valami fertőző betegség. – Az mi?

– Ez.

Kirill gépelt néhány szót a billentyűzeten, aztán felé fordította a laptopot.

A képernyőn fekete-fehér szőrű állatok fotói sorakoztak. Hatalmas bundájuk mélyéről alig látszott ki pöttyszemük, hátuk és fenekük kövér volt, akár egy-egy cipó. Torpedó alakú fej, tollseprűként borzas farok: karikatúrának tűntek, amelyek járás közben keljfeljancsiként dülöngélnek jobbra-balra. Pilar el tudta képzelni, hogy egy kislány a hóna alá kapja, mint egy plüssnyulat, és fel-alá masírozik vele.

– Miért mutatod ezt nekem? – kérdezte.

– Az emberek születnek, van anyjuk, van apjuk. A fajzatok, mi, állatokból keletkezünk. Te szkunk voltál. Bebábozódtál, egy nap alatt kialakultak a tagjaid, egyre emberszerűbb lettél, ahogy egy… nem tudom, ismered-e ezt a szót, ahogy egy embrió alakul ki.

A képernyőn a borzok kicsinek és védtelennek tűntek. Az egyik mellső lábára nehezedett, fenekét megemelte. Nem volt benne semmi szexi, mint a táncosok mozgásában.

– Ez nevetséges.

– Senki se magyarázta ezt el neked? A gazdád se?

– Ez szemenszedett hazugság. Miféle ványadt kis állatok ezek? Tudnak táncolni? Vannak olyan szépek, mint Herrera úrnő? Semmit se tudnak, szőrös kis dögök. Nem tetszik, vidd innen, vidd innen!

– Ne izgasd fel magad, csak…

– Vidd innen, vagy megkeserülöd! – Pilar kivicsorította ínyét, hátát felpúpozta. – Soha többé ne mondd, hogy bűzös szkunk vagyok, mert kikaparom a szemed!

– Már nem vagy szkunk. Már…

– Sapiens vagyok, és hagyj békén! Buta vagy, Kirill! Egy nagy buta trófea!

Zakatoló szívvel hajolt előre, kezét a hasára szorítva küzdött a hányinger ellen. Bár sose látta volna azokat a fotókat! Hiszen ő a legszebb sapiensek közül való, akik mosolya Colgate-fehér, és akik fölött ott ragyog a diszkógömb – akik közé tartozik.

Akárhányszor elkészült egy felvétel, a Mindenható jutalmul egyetlen kérdést engedélyezett Pilarnak. Alaposan megfontolta, melyiket tegye fel a fejében cikázó több ezer közül, melyikre érdekli a válasz a legjobban.

– Miért ilyen édes a buborékfújós rágógumi?

A Mindenható ilyenkor ránézett, szeme az univerzum tudását tükrözte vissza.

– Mit tudom én, az epres ízfokozótól. A sok E-szartól.

Pilar mindent tudni akart. Hogy mit csinál a Mindenható, amikor nem vele foglalkozik – „Egyetemre járok. Sose próbálod ki, ha rám hallgatsz.” –, milyen kísértetek hangját hallja éjjelente – „Egy fa ága karistolja az ablakot.” –, és hogy mi az a fa – „Már ellőtted a mai kérdésedet.” De a legfontosabbat sokáig halogatta. Azt a kérdést, amelyre tudnia kellett a választ, amely úgy rágta belülről, hogy éjjelente levegőt kapkodva riadt fel miatta.

– Hogyan keletkeztem?

És kimondta azt is, amit régóta gyanított:

– Te hoztál létre?