E. T. A. Hoffmann

A Homokember

Három kisregény
– részlet –

Fordította
Barna Imre
Háy Gyula
Kajsza Krisztina

Magvető Zsebkönyvtár
[38]

© Barna Imre, 2026
© Háy Gyula örököse, 2026
© Kajsza Krisztina, 2026

A Homokember

Fordította Barna Imre

Nathanael levele Lotharnak

Bizonyára mindnyájan aggódtok, amiért oly régesrég nem írtam. Anyánk alighanem zsörtölődik, Clara pedig tán azt hiszi, hogy a sok itteni kicsapongás közepette teljességgel el is feledtem már őt, az én egyetlenemet, kinek pedig angyali képe oly mélyen a szívembe s az elmémbe vésődött. Pedig szó sincs ilyesmiről! Mindennap, minden órában az eszembe juttok, s édes álmodozás idézi fel bennem az én kedves kis Clarám meghitt alakját: tiszta szemében ugyanaz a sugárzó mosoly, mellyel fogadni szokott, valahányszor megtérek hozzátok.

Jaj, hogyan is írhattam volna nektek abban a zaklatott lelkiállapotban, mely eddig minden gondolatomat széjjelzilálta…!

Valami iszonyú lépett az életembe! Szörnyűséges végzettel fenyegető sötét sejtelmek borítanak be fekete fellegekhez hasonlatosan, melyeken nem hatol át egyetlen vigasztaló napsugár sem.

Hogy mi történt? El kell hogy mondjam neked, belátom, de már a gondolatára is őrült gúnykacaj környékez. Ó, szeretett Lotharom! Hogyan is fogjak neki, miként is tudnám veled legalább valamelyest érzékeltetni, hogy ami néhány napja történt velem, csakugyan oly gonosz csapást mérhetett az életemre? Bárcsak itt volnál, hogy te magad győződhess meg a dolgok állásáról, mert így minden bizonnyal azt fogod gondolni, hogy megtébolyultam, s kísérteteket látok.

Egy szó, mint száz: az az iszonyatos esemény, melynek halálos nyomát kitörölni magamból hasztalan igyekszem, nem más, mint hogy néhány napja, azaz október 30-án, déli tizenkét órakor egy barométerárus lépett a szobámba, s a portékáját kínálta. Semmit sem vettem tőle, s megfenyegettem, hogy lehajítom a lépcsőn, mire ő önként távozott.

Talán máris sejted, hogy csakis egészen sajátos, az életemet mélységesen átható összefüggések magyarázhatják meg a történteket, s hogy ama szerencsétlen házaló személye bizonyára nyomasztó hatást tett rám valamiért. Helyesen sejted. Összeszedem tehát magamat, s azon leszek, hogy minél nyugodtabban és türelmesebben elmeséljek neked kora ifjúságomból annyit, amennyiből a te eleven elmédben minden egy csapásra megvilágosodhat.

Már kezdeném is, de hallom, amint felkacagsz, Clara pedig azt mondja: „Micsoda gyerekeskedés!” …Kacagjatok, kérlek, kacagjatok ki szívből, könyörgök nektek! De úristen, mit is beszélek…? A hajam az égnek áll a gondolatra, hogy ugyanolyan őrült kétségbeeséssel esdeklem hozzátok, hogy kikacagjatok, mint Franz Moor Danielhez…‍¹

Elég, térjünk a tárgyra!

Ebédidőn kívül ritkán láttuk apánkat napközben, a testvéreim és én. Nyilván a hivatala foglalta el oly nagyon. De vacsora után – régi szokás szerint már hét órakor feltálalták a vacsorát – anyánkkal együtt mindnyájan átvonultunk apánk dolgozószobájába, s ott körülültünk egy kerek asztalt. Apánk pipára gyújtott, egy nagy pohár sört kortyolgatott mellé. Gyakran mesélt nekünk csodálatosnál csodálatosabb történeteket, s mesélés közben sokszor olyan izgalomba jött, hogy ki-kialudt a pipája, melyet égő papirossal újra meggyújtani az én feladatom és egyik legfőbb mulatságom volt. Ám ugyanolyan gyakran csak a kezünkbe nyomott egy-egy képeskönyvet, s némán és mozdulatlanul ült karosszékében, roppant füstfellegeket eregetve, melyek ködként ültek meg bennünket. Az ilyen estéken anyánk nagyon szomorú volt, s alighogy kilencet ütött az óra, így szólt:

– Lefekvés, gyerekek, lefekvés! Jön a Homokember, már hallom is!

Ilyenkor csakugyan hallottam én is mindig, amint súlyos és kimért léptek csosszannak a lépcsőn, egyre följebb és följebb: ezek voltak hát a Homokember léptei; meg is kérdeztem anyámtól, miközben ő a szobánkba vitt minket:

– Mondd csak, anyus, kicsoda az a gonosz Homokember, aki mindig elzavar minket apustól? Hogyan fest?

– Homokember nincs, édes gyermekem – felelte anyám –, s ha azt mondom nektek: jön a Homokember, csak azt akarom mondani, hogy álmosak vagytok már, leragad a szemetek, mintha homokkal hintették volna tele.

Nem értem be anyánk válaszával; mi több, gyermeki ésszel arra a kézenfekvő következtetésre jutottam, hogy anyánk csak azért tagadja le a Homokember létezését, hogy ne féljünk tőle, hiszen mindig a saját fülemmel hallottam, amint jön fölfelé a lépcsőn… Addig furdalta oldalamat a kíváncsiság, hogy valami közelebbit megtudjak erről a Homokemberről s arról, hogy mi köze hozzánk, gyermekekhez, mígnem végül ahhoz az öregasszonyhoz fordultam, ki a legkisebb húgomat dajkálta, s megkérdeztem, ugyan miféle ember ez a Homokember.

– Nocsak, kis Nathanaelem – felelte –, hát nem tudod? Gonosz ember az! Ha nem akar lefeküdni a gyerek, odamegy hozzá, és egy marék homokot csap az arcába, hogy kipattanjon a vérző szeme, amit aztán a zsákjába gyömöszöl, s a Holdba visz, eleségül a csemetéinek; a csemetéi meg ott ülnek a fészekben, görbe a csőrük, mint a bagolyé, azzal csipegetik föl a rossz kisgyerekek szemét.

Csakugyan ijesztő alakot öltött most már képzeletemben a szörnyű Homokember; valahányszor meghallottam esténként a csoszogását a lépcsőn, már reszkettem is a félelemtől, az iszonyattól, és sírás fojtogatott.

– A Homokember! A Homokember…! – tört föl belőlem ilyenkor a kiáltás, egyebet hiába próbált kihúzni belőlem az anyám. A hálószobába szaladtam, s egész éjszaka a Homokember rémisztő lényével viaskodtam gondolatban. Ahhoz már eléggé nagy fiú voltam, hogy belássam: a Homokemberről, a holdbéli fészekben gubbasztó fiókáiról szóló dajkamese nem fedheti egészen a valóságot; de számomra a Homokember mégis megmaradt szörnyűséges kísértetnek, és rémült borzadállyal hallgattam mindig, amint feljön a lépcsőn, s utána nagy dérrel-dúrral benyit apámhoz. Volt úgy, hogy sokáig nem jött, azután meg egymást követték a látogatásai.

Évekig így ment ez, s én csak nem tudtam hozzászokni az ijesztő kísértethez, csak nem fakult el bennem a rettenetes Homokember képe. Apámhoz fűződő kapcsolata egyre jobban és jobban foglalkoztatta a képzeletemet; attól, hogy apámnál kérdezősködjem róla, leküzdhetetlen szégyenérzet tartott vissza, de hogy magam fürkésszem ki a titkot, egyes-egyedül, hogy meglessem a mesebeli Homokembert, évről évre több kedvet éreztem. A Homokember a gyermeki lelket oly könnyen lenyűgöző, csodálatos, kalandos dolgokra irányította a figyelmemet. Semmit sem szerettem jobban, mint koboldokról, boszorkányokról, erdei manókról szóló, hátborzongató történeteket hallgatni vagy olvasni; ám egyik mesealak sem vetekedhetett a Homokemberrel, s én krétával, szénnel a lehető legtorzabb, legvisszataszítóbb ábrázolásban az ő képével firkáltam tele asztalt, szekrényt, falakat.

Amikor tízesztendős lettem, a gyerekszobából anyánk egy kamrácskába költöztetett, mely a folyosóról nyílott, nem messze apám szobájától. Ha kilencet ütvén az óra, annak az ismeretlen embernek a léptei felhangzottak odalent, nekünk továbbra is egykettőre el kellett hagynunk a szobát. Kamrácskámban hallottam, amint benyit apánkhoz az ismeretlen, s kisvártatva mindig mintha valami finom, különös illatú gőz terjengett volna a házban. Kíváncsiságommal együtt a bátorság is egyre nőtt bennem; mindenképp meg akartam ismerkedni most már a Homokemberrel. Anyám távozása után gyakorta kilopóztam a folyosóra, de hiába lestem, mert mire én elértem azt a rejtekhelyet, ahonnan megpillanthattam volna, a Homokember már becsukta maga mögött az ajtót. Ellenállhatatlan vágyamtól ösztökélve végül is elhatároztam, hogy apám szobájában bújok el, ott várom meg a Homokembert.

Apám hallgatagságából, anyám szomorúságából egyik este kitaláltam, hogy aznap ismét eljön a Homokember, így hát álmosságra panaszkodva már kilenc előtt kimentem a szobából, és elrejtőztem egy zugban az ajtó mögött. Nyikorgott a kapu, kimért, súlyos, döngő léptek közelítettek az előszobán át a lépcső felé. Anyám elsietett előttem a testvéremmel. Nagyon óvatosan kinyitottam apánk szobájának ajtaját. Apánk a szokása szerint némán és mereven ült, háttal az ajtónak, engem nem vett észre; gyorsan besurrantam, s máris ott lapultam a mögött a függöny mögött, mely egy közvetlenül az ajtó mellett álló, apám ruháit őrző, nyitott szekrény elé volt húzva. Közelebbről, egyre közelebbről hallatszottak a léptek, különös köhécselés, krákogás, morgás visszhangzott a folyosón… Várakozásteli izgalomtól reszketett a szívem… Most, most: egy utolsó dobbanás az ajtó mögött… valaki megragadja a kilincset, az ajtó nyikorogva feltárul… Erőt veszek magamon, és vigyázva kikandikálok. A Homokember ott áll a szoba közepén, szemközt apámmal, vakító gyertyafényben fürdik az arca…

A Homokember, a rémisztő Homokember nem más, mint az öreg Coppelius úr, az ügyvéd, aki néha nálunk ebédel!

Csakhogy a legiszonytatóbb szörnyalak sem rémíthetett volna el jobban, mint éppen ez a Coppelius. Képzelj el egy magas, vállas férfit; a feje ormótlan, az arca sárga, mint az agyag, bozontos, szürke szemöldöke alatt zöldes macskaszempár villog élesen, nagy és vaskos orra az ajka fölé hajlik. Ferde szája gyakran húzódik kaján vigyorra; ilyenkor egy-egy mélyvörös folt tűnik föl az arcán, és furcsa, sziszegő hang szüremlik át összeszorított fogai között. Coppelius mindig régimódi, hamuszürke felöltőben, ugyanilyen mellényben és hozzá való térdnadrágban jelent meg, mindehhez azonban fekete harisnyát és csatos fekete cipőt hordott. Kicsiny parókája épp csak a feje búbját takarta, az oldaltincsek magasan, két nagy, vörös füle fölött húzódtak, a széles, zárt hajvédő pedig úgy elállt a tarkójától, hogy látni lehetett azt az ezüstcsatot, mely redős nyakbavalóját összefogta. Egész lénye ellenszenves volt és visszataszító; mi, gyermekek azonban leginkább a nagy, csontos és szőrös mancsaitól viszolyogtunk, olyannyira, hogy nem kellett semmi, amihez ő egyszer hozzányúlt. Ezt ő észre is vette, és attól fogva örömét találta benne, ha egy-egy szelet süteményt, egy-egy szem édes gyümölcsöt, amit édesanyánk a tányérunkra csúsztatott, ilyen vagy olyan ürüggyel megérintett, élvezte, hogy könnyek szöknek a szemünkbe, és az undortól és viszolygástól rá sem tudunk többé nézni az imént még vágyva vágyott csemegére. Ugyanezt tette, ha ünnepnapokon egy pohárka édes bort töltött nekünk apánk. Hirtelen odakapott a mancsával, sőt megesett, hogy megragadta a poharat, és hullakék ajkához emelte, majd valósággal ördögi kacajra fakadt, mert bosszúságunkat csak csöndes pityergéssel volt szabad kifejeznünk. Folyvást csak kis bestiáknak hívott minket; mi pedig meg sem nyikkanhattunk, ha ő jelen volt, és pokolba kívántuk a csúf, barátságtalan embert, aki szántszándékkal elrontotta a legkisebb örömünket is. Anyánk láthatóan ugyanúgy gyűlölte az utálatos Coppeliust, mint mi, ugyanis valahányszor megjelent, anyánk vidámsága, derűje egy csapásra szomorú és mogorva szigornak adott helyet. Apánk ellenben úgy kezelte az ügyvédet, mint valami felsőbbrendű lényt, akinek tűrni kell a gonoszkodását, s akinek a jókedve szent. Lesték Coppelius minden óhaját, a kedvenc ételeit főzték, ritka borokat bontogattak neki.

Amikor tehát most Coppeliust láttam magam előtt, iszonyattal és rémülettel töltötte el szívemet a ráismerés, hogy hiszen a Homokember nem lehet senki más, csakis ő; a Homokember most már nem a dajkamese mumusa volt, aki a holdbeli bagolyfészekbe gyermekszemeket hord eleségül a fiókáinak, nem ám, hanem e csúf, kísérteties rémség, aki gyors és örök kárhozatot hoz magával, ahol csak feltűnik.

Földbe gyökerezett a lábam. Féltemben, hogy fölfedezhetnek és – ebben bizonyos voltam – szigorúan megbüntetnek, nem mozdultam, s tovább leskelődtem a függöny mögül. Apám tiszteletteljesen fogadta Coppeliust.

– Munkára fel! – reccsent rá amaz, és ledobta a felöltőjét. Apánk némán és komoran bújt ki hálóköntöséből, és mindketten hosszú, fekete kötényt öltöttek magukra. Hogy a kötények honnan kerültek elő, nem tudom. Apám kinyitotta az egyik faliszekrény ajtaját; ekkor vettem észre, hogy amit én oly sokáig annak tartottam, nem faliszekrény volt, hanem valami fekete üreg, melyben egy kicsiny tűzhely áll. Coppelius odalépett, kék láng sercent a tűzhelyen. Mellette mindenféle különös készülék. Jóságos Isten… mennyire megváltozott az én öreg édesapám, ahogy most a tűz fölé hajolt! Mintha valami szörnyű, görcsös fájdalom rántotta volna rút, visszataszító, ördögi grimaszba lágy és tiszteletre méltó vonásait. Coppeliusra hasonlított. Coppelius izzóvörös fogót kapott elő, a gomolygó gőzökbe nyúlt, és csillogó masszát tépett ki vele, melyet buzgón kalapálni kezdett. Arra lettem figyelmes, hogy emberarcok tünedeznek fel körös-körül, de szem nélküliek: a szemek helyén iszonyú, mély, fekete barlang…… … …

Kis Zaches,
más néven Cinóber

Fordította Háy Gyula

Első fejezet

A kis torzszülött – Egy tiszteletesi orr végveszélyben – Hogyan vezette be Paphnutius nagyherceg országában a felvilágosodást, és miképpen került Rosabelverde tündér az úri kisasszonyok rendházába?

Egy kies falu határában szegény, toprongyos parasztasszony hevert az útszélen a nap hevétől áttüzesedett porban. Éhség kínozta, szomjúság epesztette, elgyötörve roskadt össze a szerencsétlen teremtés a kosárban magasra feltornyozott rőzse alatt, amelyet nagy fáradsággal szedett az erdőben, fák tövében, bokrok alján. Már lélegzetvételnyi ereje is alig volt, s bizony attól tartott, hogy elérkezett a halála órája, igaz, hogy akkor legalább vigasztalan nyomorúságának is egyszeriben vége szakad. Mégis hamarosan gyűjtött annyi erőt, hogy a kötelet, amellyel a fáskosarat a hátára kötötte volt, ki tudta oldozni, és lassankint felvonszolta magát egy közeli kis füves emelkedésre. Eztán hangos panaszszóra fakadt:

– Hát mindig csak engem – így jajveszékelt –, mindig csak engem és szegény uramat sújt minden baj, minden nyomorúság? Bármennyit is dolgozunk, bármennyi keserű verítéket is hullatunk, nem egyedül mi élünk-e az egész faluban örök szegénységben? Még annyit sem tudunk megkeresni, hogy éhünket elverjük. Három esztendeje, amikor az uram a kertünket ásta fel, és aranypénzt talált a földben, azt hittük, végre betért hozzánk a szerencse, és jobb napok következnek ránk. De mi történt? Tolvajok orozták el a pénzt, ház és csűr leégett a fejünk fölött, gabonánkat lábon verte el a jég, és hogy túlcsorduljon szenvedéseink pohara, az ég még ezzel a kis boszorkányfajzattal is megvert, akit falu csúfjára szültem. Harmadfél éves múlt Szent Lőrinc napján, de se állni, se járni nem tud még póklábacskáin, beszéd helyett meg dorombol és miákol, akár a macska. Tetejébe annyit fal ez a boldogtalan szörnyszülött, mint egy nyolcesztendős, erős fiúgyerek, még sincs nála semmi látszatja. Isten könyörülne meg rajta is meg rajtunk is, hisz ha addig kell etetnünk, míg meg nem nő, egyre csak szaporodik a kínunk, nyomorúságunk; mert enni-inni tud a kis Hüvelyk Matyi egyre többet, de dolgozni bizony nem fog soha életében. Nem, nem, ez több, mint amit földi halandó kibír! Ó, bár meghalhatnék, bárcsak meghalhatnék! – És a szegény asszony szava sírásba, zokogásba fulladt, míg aztán le nem gyűrte a fájdalom, és kimerültségében el nem nyomta az álom.

Joggal siránkozott az asszony a förtelmes torzszülött miatt, akit harmadfél esztendeje a világra hozott. Mert amit első pillantásra furcsa, göcsörtös fadarabnak néztünk volna, bizony nem volt egyéb, mint egy torz fiúgyermek, alig kétarasznyi. Kimászott a kosárból, amelyben az imént még keresztben feküdt, és kurrogva hentergett meg a fűben. Feje mélyen a két válla közt ült a kis izének, hátát tökhöz hasonló kinövés helyettesítette, két lábacskája mint két mogyorófavessző, s úgy csüngött alá közvetlenül a melle alól, hogy leginkább valami behasított retekhez hasonlított az egész gyerek. Az arcból csak éles szem fedezhetett fel valamit, s csak aki erősen odanézett, vette észre a kócszerű, fekete haj alól előmeredő hosszú, hegyes orrot meg a két feketén szikrázó szemecskét; arca mély, öreges ráncokba zsugorodott, mint holmi kis gyökéremberkéé.

Nos, amikor az asszonyt, mint mondám, bánatában elnyomta a mély álom, fiacskája pedig mellé hemperedett, akkor történt, hogy Rózsaszépy kisasszony, a Nemesi Hölgyek Alapítványi Otthonának egyik lakója, sétájáról hazafelé tartván, épp azon az úton andalgott. Megállott, és mivel természeténél fogva jámbor és részvevő lélek volt, mélységesen megrendítette a szeme elé táruló nyomor.

– Ó, szentséges ég – így szólalt meg –, mennyi keserűség, mennyi nyomorúság lakozik ezen a földön! Szegény, boldogtalan asszony! Tudom, alig pislákol benne az élet, mégis többet kell dolgoznia, mint amennyi futja az erejéből, és most összeroskadt az éhségtől meg a bánattól! Ilyenkor érzem csak igazán, milyen szegény is vagyok, milyen tehetetlen! Ó, bárcsak tudnék úgy segíteni rajta, ahogy szeretnék! De azt, ami még az enyém maradt, amit az ellenséges balsors sem elrabolni, sem elpusztítani nem tudott, azt a keveset, amit szerény javaimból még magaménak vallhatok, híven és rendíthetetlenül arra akarom felhasználni, hogy határt szabjak ennek a nyomorúságnak. Pénz, még ha rendelkezném is valamennyivel, nem segítene rajtad, szegény asszony, sőt talán még rontana is a dolgodon. Neked és a férjednek nem szánt a sors gazdagságot, és akiről az van megírva, hogy nem lehet gazdag, annak a zsebéből eltűnik az arany, maga sem tudja, hogyan; és minél inkább özönlik hozzá a pénz, annál szegényebb lesz. De jól tudom, hogy a te szívedet minden szegénységnél, minden szükségnél fájdalmasabban rágja ez a kis szörnyszülött; úgy csüng az rajtad, mint valami gonosz, félelmetes teher, amelyet hordoznod kell életed fogytáig. Nagy, szép, erős és értelmes bizony sohasem lesz ez a gyerek, de talán más úton-módon tudok rajta segíteni.

Ezzel a kisasszony leült a gyepre, és ölébe vette a kicsikét. A gonosz kis gyökéremberke rugdalódzott, megmakacsolta magát, morgott, és a hölgy ujjába akart harapni, de az így szólt hozzá:

– Csend legyen, kis cserebogaram, maradj nyugton! – És tenyerével enyhén, szelíden megsimogatta a fejét homlokától hátra a tarkójáig. Mialatt simogatta, a csöppség boglyas haja lassacskán homlokára simult, és kettéválasztva, csinos, lágy hullámokban omlott alá hegyes vállára, tök formájú hátára. A kisfiú egyre inkább megnyugodott, aztán mély álomba merült. Ekkor Rózsaszépy kisasszony óvatosan lefektette a fűbe, szorosan édesanyja mellé, elővette zsebéből az illatosító üvegecskét, bepermetezte az asszonyt valami csodaszerrel, aztán gyors léptekkel eltávozott.

Amikor az asszony kisvártatva felébredt, újra erősnek, csodálatosan üdének érezte magát, mintha alaposan jóllakott, sőt még egy korty jó bort is ivott volna.

– Ejnye – kiáltotta –, hogy is meríthettem ebből a kis álomból ennyi vigaszt, ennyi frissességet! Hanem a nap már lenyugvóban van a hegyek mögött, induljunk hát hazafelé! – Magára akarta lendíteni a kosarát, de amikor belenézett, nem találta ott a kicsikét, aki ugyanebben a pillanatban tápászkodott fel a fűben, és siránkozva nyüszített. Az anyja, amint arrafelé fordult, csak összecsapta két kezét bámulatában, és így kiáltott:

– Zaches! Kis Zaches, ki fésült meg közben ilyen szépen? Zaches, Kis Zaches, milyen jól is illenék hozzád ez a hullámos haj, ha különben nem lennél olyan visszataszítóan ronda! No, gyere csak, gyere! Befele a kosárba! – Meg akarta fogni, hogy keresztben a rőzse tetejére fektesse, de Kis Zaches kalimpálni kezdett a lábával, anyjára vigyorgott, és nagyon érthetően ezt miákolta:

– Nem akarok!

– Zaches! Kis Zaches – kiáltotta az asszony egészen magánkívül. – Ki tanított meg időközben beszélni? Ejnye no, ha olyan szépen meg van fésülve a hajad, ha olyan rendesen beszélsz, akkor talán bizony még járni is tudsz. – Az asszony fellódította a kosarat hátára, Kis Zaches pedig, anyja kötényébe csimpaszkodva, a maga lábán indult el a falu irányába.

A paplak előtt kellett elhaladniuk, és a tiszteletes legkisebb gyermekével, egy gyönyörű, arany fürtű, hároméves kisfiúval éppen kint állt a kapuban. Amikor meglátta az asszonyt a nehéz fáskosárral meg a kötényébe csimpaszkodó Kis Zachesszel, odaszólt neki:

– Jó estét, Liza asszony, hogy van? Jól felpakolt, alig bírja már a lába, ugyan jöjjön már ide, pihenjen meg a lócán itt a kapu mellett, a szolgáló majd friss italt hoz magának.

Bizony nem kellett kétszer mondani Liza asszonynak, máris lerakta kosarát; száját már éppen szólásra nyitotta volna, hogy minden búját-keservét elpanaszolja a tiszteletes úrnak, amikor Kis Zaches, anyja hirtelen fordulatától egyensúlyát vesztve, odagurult a pap lába elé. A tiszteletes úr gyorsan lehajolt, felemelte a csöppséget, és így szólt:

– Ejnye, Liza asszony, micsoda gyönyörű, elragadó fiacskája van! Valóságos égi áldás az ilyen csodaszép gyerek!

Ezzel karjába vette a kicsikét, becézgette, s úgy látszik, észre se vette, milyen csúnyán nyávog és morog közben a haszontalan Hüvelyk Matyi, sőt még az orrába is akar harapni a nagytiszteletű úrnak. Liza asszony pedig ámultan állt a lelkész előtt, kerekre tágult szemmel meredt rá, és nem tudta, mire vélje a dolgot.

– Ó, kedves tiszteletes úr – szólalt meg végre siránkozó hangon –, Isten szolgája nem átall gúnyt űzni egy szegény, szerencsétlen fehérszemélyből, akit az ég, ő tudja, miért, ezzel a förtelmes szörnyszülöttel vert meg!

– Miféle badarságokat hord itt össze, drága lelkem? Gúny… szörnyszülött… ég verése…! Egy szót sem értek az egészből, és csak annyit tudok, hogy egészen elvakult teremtés, ha szép kicsi fiát nem igaz szívből szereti! Csókolj meg, te helyre kis legény!

A pap ölelgette, csókolgatta a kicsikét, de Zaches csak rámordult: – Nem akarok! – És megint a lelkész orra után kapkodott.

– Nézze meg az ember a gonosz kis dögöt! – kiáltotta ijedten Liza; de ebben a pillanatban megszólalt a tiszteletes kisfia:

– Ó, drága apám, te olyan kedvesen bánsz a gyerekekkel, bizony szívből is szeret valamennyi!

– Hallja csak – szólt a tiszteletes, és a szeme felragyogott örömében –, ó, hallja csak, Liza asszony, csinos, értelmes fiúcskáját, kedves Kis Zachesét, akivel olyan mostohán bánik! Látom már, maga sohasem fogja megbecsülni a fiúcskát, akármilyen szép is meg okos is. Hallja-e, Liza asszony, adja át nekem gondozásra, nevelésre a szépreményű gyermeket. Maguknak a nagy szegénységben csak teher volna, jómagamnak meg örömet okozna, ha úgy nevelhetném, mint tulajdon fiamat!

Liza azt sem tudta, hová legyen meglepetésében; egyre kérdezgette: – De kedves tiszteletes úr… kedves tiszteletes úr, igazán komolyan gondolja, hogy ezt a kis torzszülöttet magához veszi, felneveli, és engem megszabadít a sok bútól-bajtól, amit ez a vakarcs okoz nekem?

Ám minél többet emlegette az anya a kis gyökéremberke visszataszító csúfságát, annál buzgóbban állította a tiszteletes, hogy az asszony veszett elvakultsága mián az égnek ezt az áldott, pompás adományát, ezt a csodafiúcskát meg sem érdemli. Végtére szörnyen nekidühösödött, karjában Kis Zachesszel beszaladt a házba, és az ajtóra belülről rátolta a reteszt.

Ott állt hát Liza asszony, szinte kővé meredve, a pap kapuja előtt, és nem tudta, mit tartson az egész dologról. – Az ég szerelmére – így beszélt magában –, mi történt a mi érdemes tiszteletes urunkkal, hogy így belehabarodott az én Kis Zachesembe, de annyira, hogy az együgyű törpét csinos, eszes fiúcskának véli. Nos, Isten segítse a jóságos urat, nekem levette a terhet a vállamról, és a magáéra rakta. Most már az ő gondja, hogyan birkózik meg vele! Hej, milyen könnyű lett a rőzséskosaram, mióta nem ül ott a tetején Kis Zaches és vele a nehéz gond!

És Liza asszony, hátán a fáskosárral, vidáman és elégedetten folytatta útját…

Hiába is akarnám egyelőre teljesen elhallgatni, nyájas olvasóm, te mégis megsejtenéd, hogy Rózsaszépy, vagy ahogy más alkalmakkor nevezte magát, Rózsazöldszépy kisasszony, a Hölgyotthon lakója, nem mindennapi személyiség. Mert az, hogy a jóságos tiszteletes Kis Zachest szép és okos gyermeknek nézte és mindjárt sajátjaként magához is fogadta, aligha köszönhető egyébnek, mint csakis az ő fejcirógatásában és hajsimogatásában megbúvó titkos hatásnak. Mégis megeshetik, kedves olvasó, bármily kiváló éleslátással légy is megáldva, hogy hamis feltevésekbe bonyolódsz, vagy históriám nagy kárára sok oldallal előrelapozol, csak hogy mielőbb többet tudj meg a misztikus alapítványi hölgyről. Így hát talán jobb lesz, ha most mindjárt elmondok mindent, amit a tiszteletre méltó kisasszonyról tudok.

Rózsaszépy kisasszony sudár növésű, nemes, fenséges termetű, kissé büszke, parancsoló természetű hölgy volt. Arca, bár tökéletes szépségéhez szó sem férhetett, olykor, különösen ha szokása szerint merev komolysággal maga elé nézett, valami rendkívüli, csaknem hátborzongató hatást keltett; ez elsősorban egy bizonyos szokatlan, idegenszerű redőtől eredhetett, amely két szemöldöke között húzódott. Eldöntetlen kérdés, illik-e ilyen redő alapítványi otthonban lakó hölgy homlokára. Emellett azonban, kiváltképpen rózsanyílás évadján, szép, derült időben, annyi báj és jóság sugárzott a pillantásából, hogy láttára mindenkit mintha ellenállhatatlan édességű varázs kerítene hatalmába. Amikor osztályrészemül jutott az a nagy szerencse, hogy őnagyságát – életemben először és utoljára – szemtől szembe láthattam, élete zenitjén, virágzása teljében levő, pompás, érett nőnek mutatkozott, s én azt gondoltam magamban, lám, burokban születtem, hogy ily hölgyet még e csúcsponton megpillanthatok, hogy csodálatos szépségétől úgyszólván megrettenhetek, mely dolgokra így együttesen egyhamar nemigen lehet már alkalmam. Tévedtem. A falu legöregebb emberei bizonygatták, hogy mióta az eszüket tudják, ismerik a nagyságos kisasszonyt, de az soha másmilyen nem volt, se öregebb, se fiatalabb, se csúnyább, se szebb, mint ez idő szerint. Úgy látszik tehát, hogy az időnek nem volt felette hatalma, és bizony akadhat ember, aki már ezen is elcsodálkozik. De járult ehhez még egy s más dolog, amin bárki, ha komolyan elgondolkodott, egyik ámulatból a másikba eshetett, végül pedig már akár egyfolytában is álmélkodhatott… … …

A király menyasszonya

Fordította Kajsza Krisztina

Első fejezet

Amelyben a különböző szereplőkről és a köztük lévő kapcsolatról adunk hírt, továbbá kellemetes utalások történnek ama meglepő és fölöttébb csodás eseményekre, melyekről az ezt követő fejezetekben esik majd szó.

Áldott egy esztendő volt. A mezőkön dúsan zöldellt és virágzott a kukorica, a búza, az árpa és a zab, a parasztlegények lóbabbal, a drága jószág pedig lóherével tömte tele a bendőjét; a fák úgy roskadoztak a cseresznyétől, hogy a verébsereg legjobb akarata ellenére sem tudta mindet lecsipegetni, így hát kénytelen volt felét az ágakon hagyni, és elköltését későbbi időpontra halasztani. Nap mint nap élvezetes lakmározás folyt a természet hatalmas, szabadtéri vendégasztalánál… Mindenekelőtt azonban Dapsul von Zabelthau úr konyhakertjében pompáztak a zöldségfélék; nem csoda hát, ha Annácska kisasszony örömében majd kiugrott a bőréből.

Rögtön azt is meg kell említenünk, hogy voltaképpen ki is Dapsul von Zabelthau úr és Annácska kisasszony.

Meglehet, nyájas olvasóm, hogy valamely utazásod során egyszer egy csodás birtokra vetődsz, melyen a barátságos Majna hömpölyög keresztül. Langyos hajnali szelek balzsamos lehelete árad a folyó fölött, mely aranyszínben csillog a felkelő nap fényében. Nem bírod tovább a szűk kocsiban, kiszállsz, átsétálsz a kiserdőn, mely mögött a völgybe leereszkedvén apró falucskát pillantasz meg. De a kiserdőben hirtelen egy hórihorgas alakot látsz közeledni, akinek különc megjelenése láttán kővé meredsz. Apró, szürke filckalap van szurokfekete vendéghajára biggyesztve, és a ruházata is teljesen szürke: zekéje, mellénye, nadrágja, harisnyája, cipője, és igen, még hosszú pálcája is szürkére van lakkozva. Hosszúra nyújtott léptekkel odaér hozzád, és bár rád mereszti mélyen ülő, hatalmas szemeit, mégis az a benyomásod, hogy észre se vett.

– Jó reggelt, uram! – kiáltod oda neki, amikor kis híján eltipor. Ekkor összerezzen, mintha hirtelen mély álomból ébredt volna, megemelinti süvegét, és tompa, siránkozó hangon megszólal:

– Jó reggelt? Ó, uram, mily boldogok lehetünk, hogy jó napra ébredtünk…! Bezzeg Santa Cruz szerencsétlen lakosai… két földrengés nemrégiben, most meg úgy szakad rájuk az eső, mintha dézsából öntenék!

Fogalmad sincs, ó, szeretett olvasóm, hogy mit felelj e különös embernek, s míg a válaszon töprengsz, addig ő egy „Engedelmével, uram!” felkiáltással már szelíden meg is érintette a homlokodat, és a tenyeredbe kukkantott.

– Az ég áldja uraságodat. Ön szerencsés csillagzat alatt született – jelentette ki ugyancsak tompa, siránkozó hangon, majd odébbállt.

E csodabogár nem volt más, mint Dapsul von Zabelthau úr, akinek egyetlen szerény, őseitől örökölt tulajdona az a Dapsulheim falucska, mely az előtted elterülő kellemes és barátságos vidéken fekszik.

Megreggeliznél, de a kocsma siralmasan fest. A búcsújárás idején elfogytak a készletek, s mivel nem éred be pusztán egy bögre tejjel, az uraság házába irányítanak, ahol majd a nagyságos Annácska kisasszony barátságosan meg fog vendégelni az éléskamrában fellelhető falatokkal. Habozás nélkül elindulsz hát a megadott irányba… Az uradalmi házról nincs több említésre méltó érdekesség, hacsak az nem, hogy valóban vannak ablakai és ajtói, mint hajdan Tondertonktonk báró‍¹ kastélyának Westfáliában. Az ajtó fölött ott ékeskedik a Zabelthau család új-zélandi stílusban faragott címere. Különös külsejét a ház azonban mégis annak köszönheti, hogy északi oldalán egy omladozó vár körfalának támaszkodik, oly módon, hogy a hátsó ajtó egyben az egykori vár kapuja is, melyen keresztül közvetlenül a várudvarra lehet jutni; ennek közepén pedig egy magas, teljesen épen maradt, kerek őrtorony áll. A családi címerrel díszített ajtó mögül fiatal, pirospozsgás leány lép eléd, aki tiszta kék szemével, szőke hajával igen bájosnak mondható, és akinek testalkata épp csak egy kicsinykét volt túlontúl gömbölyded és robusztus. Maga a szívélyesség; betessékel a házba, s amint észreveszi, hogy minek látod szükségét, bőségesen megvendégel friss tejjel, vastagon megvajazott kenyérrel, nyers sonkával – mely éppoly ízletesnek tűnik, mintha Bayonne-ban készítették volna –, és egy pohárka répapálinkát is tölt hozzá. A leány – aki nem más, mint Anna von Zabelthau kisasszony – élénken és fesztelenül társalog mindenféle növénytermesztéssel kapcsolatos dolgokról, és egyáltalán nem mondhatnók, hogy ismeretei hézagosak volnának. Ekkor azonban hirtelen, mintegy az éterből, egy erőteljes, félelmetes hang harsan fel:

– Anna…! Anna…! Anna! – Megijedsz, ám Anna kisasszony nyájasan így szól: – Apuska visszatért a sétájából, és most a reggeliért kiált a dolgozószobájából.

– Kiált… a dolgozószobájából? – kérdezed meghökkenten.

– Igen – feleli Anna, azaz Annácska kisasszony, ahogy az emberek nevezik. – Apuska dolgozószobája odafent van a toronyban, ahonnan a beszélőcsövön keresztül szokott lekiabálni.

És most látod, nyájas olvasóm, amint Annácska kinyitja a torony szűk ajtaját, és ugyanazzal a villásreggelivel, amit az imént jómagad is elköltöttél – azaz egy kiadós porció sonkával, kenyérrel és egy pohárka répaesszenciával –, villámgyorsan fölszalad. De már újra itt van előtted, és miközben végigvezet pompás konyhakertjén, oly sokat beszél a tarka bodorkélről, a raponcról, az angol Turnipről, a kis zöldfejűről, a Montrue-ről, a nagy mogulról, a sárga hercegfőről, hogy csak úgy hüledezel, kivált ha nem tudod, hogy e cikornyás nevek mögött nem rejlik egyéb, mint káposzta és saláta.

Úgy vélem, nyájas olvasóm, hogy Dapsulheimben tett rövid látogatásod bőségesen elegendőnek bizonyul ahhoz, hogy rájöjj, miféle viszonyok uralkodnak ama házban, amelyről igen különös, szinte hihetetlen dolgokat szándékozom elmesélni. Dapsul von Zabelthau úr ifjúkorában nemigen mozdult ki szülei kastélyából, akik tekintélyes földbirtok tulajdonosai voltak. Nevelője, egy különc öregúr, azon túlmenően, hogy idegen, elsősorban keleti nyelvekre okította, beléoltotta a misztika, jobban mondva az okkultista szemfényvesztés iránti hajlamot. A házitanító a halála után egész könyvtárat hagyott az ifjú Dapsulra, aki így alaposan elmélyedt eme titkos tudományokban. Miután a szülei is meghaltak, a fiatal Dapsul hosszú utazásokra indult, méghozzá házitanítója ráhatására Egyiptomba és Indiába. Amikor végre sok év múlva hazatért, azt tapasztalta, hogy időközben egyik kuzinja oly nagy buzgalommal igazgatta vagyonát, hogy végül semmi más nem maradt meg belőle, mint Dapsulheim kicsinyke faluja. Dapsul von Zabelthau úr sokkal jobban vágyakozott egy magasabb rendű világ aranysugarai után, mintsem hogy sokat törődjön a földi dolgokkal; sőt fölöttébb meghatott szívvel még meg is köszönte kuzinjának, hogy megőrizte számára a barátságos Dapsulheimet a pompás, magas őrtoronnyal, mely kiválóan alkalmasnak látszott arra, hogy ott csillagászati számításokat végezzen, és amelynek a legmagasabb csücskében rögtön be is rendeztette dolgozószobáját.

A gondos kuzin arra is rávilágított, hogy Dapsul von Zabelthau úrnak meg kéne házasodnia. Dapsul belátta ennek szükségességét, és szó nélkül elvette azt a kisasszonyt, akit a buzgó rokon kijelölt számára. Az asszony, amilyen hirtelen jött a házhoz, olyan gyorsan el is hagyta azt. Meghalt rögtön azután, hogy egy kislánynak adott életet. A kuzin intézkedett az esküvő, a keresztelő és a temetés felől, úgyhogy Dapsul odafent a tornyában mindebből alig-alig észlelt valamit; már csak azért sem, mert abban az időben épp egy igen különös csóvás üstökös tűnt fel az égen, melynek konstellációjába, a melankolikus, mindig bajt szimatoló Dapsul úgy vélte, valamiképpen ő maga is belesodródik. A lányka – az őt nevelő idős nagynéni szívbéli örömére – szembeszökő hajlandóságot mutatott a gazdasszonykodás iránt. Annácska kisasszonynak, ahogy mondani szokás, végig kellett járnia a ranglétra minden fokozatát: először libapásztorkodott, majd summáslány lett; aztán cseléd, házvezetőnő, végül pedig gazdasszony; ily módon az elméleti összefüggésekre az áldásos gyakorlat világított rá. Szerfölött kedvelte a libákat, kacsákat, tyúkokat, galambokat, teheneket, birkákat, és igen, még a nagy testű hízósertések kíméletes nevelése iránt sem volt teljesen közömbös, ámbár nem ment el odáig, mint egyszer valamelyik országban az a kisasszony, aki szalagocskát és csengettyűt kötött egy fehér malacka nyakába, és házikedvencei sorába emelte. Mindenekfölött azonban – még a gyümölcstermesztésen is túlmenően – a konyhakertért lelkesedett. A nagynéni mezőgazdasági erudíciójának köszönhetően Annácska kisasszony – ahogy a nyájas olvasó a vele folytatott diskurzus során már nyilvánvalóan megtapasztalta – rendkívül bőséges elméleti ismeretanyaggal rendelkezett a főzelékfélék termesztését illetően; a kert felásásánál, a vetőmag elhintésénél, a palántázásnál nem csupán irányította a munkálatokat, hanem aktívan részt is vett bennük. Oly ügyesen forgatta az ásót, hogy azt még a legrosszindulatúbb irigyei is elismerték. Mialatt Dapsul von Zabelthau úr asztrológiai megfigyeléseibe és egyéb misztikumokba mélyedt, addig Annácska kisasszony a nagynéni halála után nagyszerűen vezette a gazdaságot; amíg Dapsul az égi dolgokra aspirált, addig Annácska szorgalmával és ügyességgel a földi javakról gondoskodott.

Nem csoda hát, hogy amint már említettük, Annácska kisasszony az örömtől majd kiugrott a bőréből, amikor megpillantotta a konyhakert idei virulását. A buja növekedésben azonban a sárgarépa túltett minden más zöldségfélén, valami egészen rendkívüli hozamot ígérve.

– Ej, ti kedves, szép répácskáim! – kiáltott fel egymás után többször is Annácska kisasszony, és tapsikolva, ugrándozva körbetáncolta az ágyást: teljesen úgy viselkedett, mint egy karácsonykor gazdagon megajándékozott gyermek. Úgy tűnt, mintha a répagyerekek is vele örvendeznének, mert a finom kacaj, mely hallható volt, nyilvánvalóan a répaföld felől jött. Annácska nem sokat törődött mindezzel, hanem a cselédhez futott, aki egy levelet lobogtatva odakiáltotta neki:

– Magácskának jött, Anna kisasszony! Gottlieb hozta a városból!

Annácska a címzésről rögtön felismerte, hogy a levél nem mástól származik, mint a fiatal Amandus von Nebelstern úrfitól, a szomszéd földbirtokos egyetlen fiától, aki a városban diákoskodott. Amandus, amikor még apja falujában lakott, és naponta átjárt Dapsulheimbe, szentül meggyőzte magát arról, hogy egész életében senki mást nem fog szeretni, mint Annácska kisasszonyt. Ugyanígy Annácska kisasszony is éppolyan jól tudta, hogy soha senki mást nem tudna a szívébe zárni, mint a barna fürtös Amandust. Annácska és Amandus egyetértettek hát abban, hogy mihelyt lehet, összeházasodnak, és a földkerekség legboldogabb párja lesz belőlük… Amandus alapjában véve derűs, tiszta lelkű ifjú volt, ám az egyetemen a jó ég tudja kinek a kezei közé került, aki nem csupán elhitette vele, hogy ő egy hatalmas költőzseni, hanem a szertelenség útjára is rávitte. Olyannyira, hogy Amandus rövidesen átszárnyalt mindafölött, amit a kicsinyes prozaikusok józan észnek és értelemnek neveznek, és – tévesen – még azt is bizonygatják, hogy mindkettő teljes mértékben összefér a legélénkebb fantáziával. Tehát az ifjú Amandus von Nebelstern úrfitól származott az a levél, melyet Annácska örvendezve kinyitott, majd olvasni kezdett:

Mennyei leányzó!

Látod-e – érzed-e – sejted-e, hogy a te Amandusod ifjúsága színe-virágában az illatos est narancsvirág-leheletétől körüllengve a fűben heverészik, miközben jámbor szerelemmel, vágyakozó áhítattal telt szemeit az égre mereszti? Kakukkfűből és levendulából, rózsából és szegfűből, sárga szemű nárciszból és szemérmes violából fon koszorút. E virágok szerelmes gondolatok, melyek hozzád szállanak, ó, Anna…! Ám vajon illik-e e lelkes ajakhoz a száraz próza…? Hallgasd hát, ó, hallgasd, miként dalolok szerelmemről szonettemben.

Ezer szomjas napból lángol fel a szerelem.

A vágy vágyat űz, a szívben oly szívesen.

Az éj sötét egében csillagsugarak látszanak

és szerelmes könnyeim tavában játszanak.

Keserű mag édes gyümölcsét nap hiába érleli,

mert a magasztost a gyönyör csak pusztítja, öli.

S míg vágyakozás int túl, a messzi ibolyakéken,

a szerelmi fájdalom… elemészti lényem.

A vágy viharos tengerébe,

vakmerő úszó, csak úgy ugorj bele,

ha szíved bátorsággal színültig tele.

A jácint a parton, íme már virágzik…

A hű szív a földbe magként hull és vérzik,

s belőle idővel a „legszebb” gyökeredzik.

Azt szeretném, ó, drága Annám, hogy e sorokat olvasva, melyeket méltán nevezhetnék a szonettek szonettjének, ugyanaz a paradicsomi gyönyörűség ragadna el, mint engem, amidőn papírra vetettem, majd mennyei lelkesedéssel és az élet legnagyobb boldogságait sejtető érzésekkel fennhangon elszavaltam őket.

Édes leányzó, gondolj, ó, gondolj a te hűséges, örömittas

Amandus von Nebelsternedre

Ui. Ne felejts el, ó, szeplőtelen hajadon, válaszleveled mellé még néhány font saját termesztésű virginiai pipadohányt is hozzácsomagolni! Jól ég, és jobb ízű a portoricóinál, amelyet az itteni legények pöfékelnek, amikor kocsmázni mennek… … …

Jegyzetek

A HOMOKEMBER

1 Friedrich Schiller Haramiák című darabjának szereplői (5. felvonás, 1. jelenet).

A KIRÁLY MENYASSZONYA

1 Utalás Voltaire Candide-jára, melynek első fejezetében szerepel egy bizonyos Thunder-ten-tronkh báró.

A Magvető Zsebkönyvtárban megjelent

[1] Ottlik Géza: Iskola a határon

[2] Tar Sándor: A mi utcánk

[3] Kertész Imre: Sorstalanság

[4] Konrád György: A látogató

[5] Tar Sándor: Szürke galamb

[6] Franz Kafka: A kastély

[7] Gion Nándor: Virágos Katona

[8] Fejes Endre: Rozsdatemető

[9] Mosonyi Aliz: Boltosmesék

[10] Gion Nándor: Rózsaméz

[11] Agota Kristof: Trilógia

[12] Samuel Beckett: Watt

[13] Mihail Bulgakov: Egy fiatal orvos feljegyzései

[14] Gion Nándor: Ez a nap a miénk

[15] Rubin Szilárd: Csirkejáték

[16] Ottlik Géza: Hajnali háztetők

[17] Thornton Wilder: Szent Lajos király hídja

[18] Gion Nándor: Aranyat talált

[19] Tar Sándor: Lassú teher

[20] Virginia Woolf: Flush

[21] Iszaak Babel: Odesszai történetek

[22] Rubin Szilárd: Mulatság a farkasveremben

[23] Ivan Szergejevics Turgenyev: Tavaszi vizek

[24] Molnár Ferenc: A kék huszár

[25] Tar Sándor: A térkép szélén

[26] Mosonyi Aliz: Magyarmesék

[27] Esterházy Péter: A szavak csodálatos életéből

[28] Szép Ernő: Ádámcsutka

[29] Kardos G. György: Avraham Bogatir hét napja

[30] Esterházy Péter: Hrabal könyve

[31] Rubin Szilárd: Római Egyes

[32] Giovanni Giacomo Casanova: Szökés az Ólombörtönből

[33] Karinthy Frigyes: A jövőbelátó gép

[34] Lakatos Menyhért: Füstös képek

[35] Daniel Katz: Amikor nagyapám átsíelt Finnországba

[36] Kosztolányi Dezső: Pacsirta

[37] Robert Musil: Törless iskolaévei

[38] E. T. A. Hoffmann: A Homokember

[39] W. Somerset Maugham: Eső

Tartalom

A Homokember

Fordította Barna Imre

Kis Zaches, más néven Cinóber

Fordította Háy Gyula

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Utolsó fejezet

A király menyasszonya

Fordította Kajsza Krisztina

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Korrektor Balogh Emerencia
Borító Németh Márton
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2025
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4746 0
ISSN 0324-5713

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL