© Tisza Kata, 2024

© Scolar Kiadó, 2024

Szerzőfotó © Reviczky Zsolt

A kötetben olvasható George Bacovia-verset Tisza Kata,
a Nietzsche-idézetet Horváth Géza fordította.

Minden jog fenntartva. A mű egyetlen részlete sem használható fel, nem tárolható és nem sokszorosítható a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Scolar Kiadó, 2024

1026 Budapest, Gábor Áron u. 28.

Telefon: +36 1 466 7648

scolar@scolar.hu; www.scolar.hu

Felelős kiadó: Érsek Nándor

Felelős szerkesztő: Illés Andrea

Borítóterv: Kósa Csilla

ISBN 978-963-685-017-3

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Köszönjük, hogy a Scolar Kiadó könyvét választotta. Iratkozzon fel hírlevelünkre a www.scolar.hu honlapon, vagy keressen minket közösségimédia-csatornáinkon:

instagram.com/scolarkiado

facebook.com/scolarklub

tiktok.com/@scolarkiado

Zolinak,
aki szerint olyan az agyam,
mint Newton prizmája

keresem magam a tengelyen

mi más vagyok még

mint a szellemem

„A magány hét fallal van körülzárva;

semmi nem hatol át rajta.”

(Friedrich Nietzsche: Ecce Homo)

Előszó a semmihez

Itt maradtam egy érzéssel, mint egy doboz, amit kinyitottak, aztán visszacsukás nélkül magamra hagytak, légüres térben. Talán még annyit sem írt, hogy „Elmentem, szia”. Magam kellett rájönnöm, hogy még nyitva vagyok-e, vagy már csukva.

Persze, tudom, a felnőttkor állandó nyitások és csukások kora, a végső nyitásig vagy a végső csukásig, szerencséje válogatja. A magam részéről én mindig is vágytam egy egzisztencialista gondolkodóra, akibe a mindennapokban a lehető legnagyobb természetességgel beledörzsölhetem a viszkető orromat, miközben egymás mellett olvasva heverészünk, meg aki elkísér a fogorvoshoz, szükség esetén, hogy kevésbé szorongjak, tehát hogy gondolkodó is legyen, meg elérhető is.

Ezek aztán valahogy sosem teljesülhettek szimultán, mert vagy gondolkodónak bizonyult, vagy elérhetőnek az illető. Mintha ez a fajta magasgondolkodás ellentétben állna az élhető mindennapokkal, végül is, ha hinni lehet Dosztojevszkijnek: túl sokat gondolkodni betegség.

Részben persze betegség, egyben azonban öngyógyítás is, mert Sartre, a maga erősen megkérdőjelezhető moralitását most nem említve, úgy látta: szabadság az, hogy mit hozol ki abból, ami történt veled. Vagyis szinte mindegy, hogy az a másik kinyitott-e vagy becsukott, leemelt-e vagy visszatett, a mindenkori kérdés a te döntésed ezzel az érzéssel. Mit alkotsz belőle? A fájdalom és a szenvedés tehát alkotási lehetőség, és elkerülhetetlen a mélyérzésű és intelligens ember számára, véli ugyancsak Dosztojevszkij.

Hogy levesszük a fókuszt a másik ember döntésének megfejthetetlen megfejtéséről, és megérezzük a saját kezünkben rejlő erőt, az önmagunk megfejtésében. Hogy mégiscsak újratermelünk valamiféle már jól ismert veszteségérzetet, amikor hagyjuk ezt a játékot űzni magunkkal. A kérdés tehát az: miféle veszteségérzet rejlik a játék mögött, amit már ismerünk?

A lánygyermek önnön értékességébe vetett hite legelőször kardinálisan az apa tekintetén keresztül születik meg. A módban, ahogyan az apa jelentőséget tulajdonít a lánygyermeknek, és indirekt módon azon keresztül is, ahogyan az apa a lánygyermek anyjával bánik. Ha ez meleg, támogató, szerető tekintet, akkor a lánygyermek ezt érzékeli referenciaként, ezt építi magába, és ehhez keres hasonló élményt majd. Ha ez a tekintet sérült, mert vagy nem létező, tehát a lány nem tudja megtapasztalni önnön értékességét, vagy létező, de ignoráló, esetlegesen hidegen kritizáló, úgy a lány önmaga sérthetőségét kezdi normalizálni. Ha pedig túl nagy az eltérés aközött, ahogyan az apa a lánnyal, illetve a lány anyjával bánik, ott valami széthasad, értelmezhetetlenné válik. Tehát ha bántó az anyával, ám túl kedves a lánnyal, úgy a lányt emeli be egy olyan szerepkörbe, ahonnan kiejtette az anyát, így a lány egyszerre él meg bűntudatot, titkot és zavarodottságot, összességében valamiféle hazug létezés hordozója lesz: a nem tiszta viszonyrendszeré.

Ez lesz az a képlet, amit a lány ismételni fog, egészen addig, amíg hitét veszti. A bántó vagy határsértő anya hasonlóképpen sebet képez úgy a lányban, mint a fiúban, a nemek természetesen felcserélhetőek: a fiúgyermek ezen keresztül nem biztonságérzetet, hanem félelmet fog megélni a kapcsolódás közelségében, ezért a félelem arra fogja sarkallni, hogy maga teremtse újra a sérülést, hogy az ismerősség biztonságérzetében visszaszerezze a kontrollt, vagy véget nem érően a menekülést választja az érzelmek elől, nehogy mindez újratermelődjön. S erre természetesen rá is segít a meglévő társadalmi rend. Az anyai határsértés a végletes viselkedésekben lesz felismerhető: az anya csodálatában vagy megvetésében. Mindkettő távolságot fog képezni férfi és nő vagy azonos nemű párok közt hasonlóképpen, és az intimitás elérhetetlenségében ölt majd testet, a félelemtől a gyűlöletig.

Ebben a beszűkült ismétlődésben egy ponton a teljes hitvesztés lesz szükségszerű, hogy új hit tudjon születni a veszteség helyén. A semmit magunkban kell meglelni és megszelídíteni is, máson keresztül ez nem lehetséges. Polccá válunk, polcon a dobozzá, s a dobozban az űrré is. Sebezhetőségünk a valóságunk, innen indul valós ismerkedésünk, magunkkal és másokkal is. Megszeretni azt is, kik nem lehettünk sosem.

Itt álltam tehát az elfogyásban, a hit zsugorodásában a semmi szélén, egyedül. Egy ideig megszűnt bennem a zene, és a szavaknak nem volt többé jelentése. Itt vagyok, mondta, foglak, de hát sehol sem volt közben, én fogtam saját magamat, nehogy a polcról lezuhanjak.

Le kell-e zuhanni mindig, kérdeztem magamat, vagy elég csak megérezni ezt az egyedüllétet, hogy én fogom saját magamat a sötétben? Van egy íratlan parancs: hogy jól kell lenni, akkor is, ha zuhansz. De ez nem teljesíthető. A zuhanás érzete fog megmenteni a zuhanástól. A felismerés.

Mert nem testálható rá a zuhanás súlya egyetlen emberre, és egyetlen kapcsolatra sem. Nem bírja el a mi teljes létezésünk és zuhanásunk súlyát egy másik ember, és egyetlen kapcsolat sem. Mindenkinek önmagát kell képessé tennie e súly megtartására a semmiben ahhoz, hogy a valóságban s ne az elképzelt valóságban kapcsolódhasson.

A nagy, sötét titkú férfiak megfejtésének vágya mögött egy nagy, sötét foltba merevedő, elérhetetlen apa képe áll. Ebbe várjuk megérkezni a biztonságos apát, és beismerni, hogy ez sosem fog megtörténni, és abbahagyni a várakozást, a legutolsó remény elvesztését jelenti. Az egy soha fel nem szívódó fájdalom, hogy nem volt tekintet, amin keresztül megszülethetett volna az önmagát értékelő lány képe. Ezért magának kell megszülnie, a hiányzó tekintet vagy éppen a ránehezedő, őt magát elfedő tekintet ellenére. Megérteni, hogy a tény, hogy nem néz vagy nem lát, nem a te hibád. Vagy az anya tehetetlensége nem a te gyengeséged, nem neked kell vezekelned helyette. Becsukni a dobozt, magadnak csukni be, végérvényesen, hogy kinyílhasson egy másik, ami már nem ugyanez a történet. Ehhez hosszas belső idő szükséges.

Amikor elhagyunk egy életszakaszt, és átszületünk egy következőbe, akkor ott még a semmiben vagyunk, ott üresség van, ahol létre kell hozni magunkat. Ez egy mindent körbeölelő szabadság, de fojtogató szorongás is. Becsukni a nyitott dobozt: döntés. Felelősség azért, hogy újra ki tudjuk majd nyitni. De ez csak a semmi után s a semmin át lehetséges.

Judit diszkógömbje

Talán semmiben nincs akkora dekadencia, mint egy vasárnap délutánban. Valaminek már vége van, de egy más valaminek még nincs eleje, a kettő közti lét elmosódott kontúrja ez. És ez volt a pont, amikor Judit szédülést érzett. Addig még elüldögélt a kanapén valahogy, és nem lehet pontosan meghatározni, mi vált ki egy mozdulatot, de fel szeretett volna állni, és nem tudott.

Először még nem vette komolyan, hogy megtagadta a teste a parancsot, még egyszer megpróbálta, de visszaesett újra a kanapéra, és akkor már egészen határozottan érezte a nyomást a fejében. Ösztönösen visszaült, mintha eredetileg is még ülni szeretett volna, és gondolta, nem vesz tudomást az iménti kudarcról, eltereli kis időre a figyelmét, aztán feláll, és kimegy a konyhába inni vagy enni valamit, mint szokásosan.

A telefonjára nézett, hogy majd elbabrál azzal, de akkor valami még furcsábbat észlelt. Mintha csak felét látná a képernyőnek, nem az egészet, mintha nem látná a teljes oldalt, nem tudná elolvasni a szövegeket. Kezdett gyorsulni a pulzusa. Tört volna fel az ijedelme, de vissza akarta nyomni, még mindig nem engedni a felszínre, gyorsan megnyitotta az üzeneteket, hogy ír egy-két embernek, akik majd válaszolnak, és akkor máris minden rendben lesz, de addigra már a neveket sem látta, a betűket sem, minden elhomályosult és összefolyt előtte.

Felnézett, de amit látott, egészen abszurdnak tűnt. Mintha éjszaka volna, és csak időnként gyulladna ki egy-egy fény valamiféle vad vibrálással, foltszerűen, akárcsak a diszkófény egy klubban. Ez nagyon ijesztőnek tűnt, tudván, hogy nappal van, s ő a saját nappalijában ül. Azonnal ki akart rohanni a fürdőszobába, megnézni magát a tükörben, így minden erejére szükség volt a megkapaszkodáshoz, remegő és zsibbadó lábait erősen a földhöz nyomta, és nekirugaszkodott. Kibotorkált, és ott még bizarrabb dolgot látott a tükörben: mintha a feje helyén hatalmas diszkógömb lett volna, mi folyamatosan villogott. Nem a saját arcát látta, hanem valami nagy, ezüstösen csillogó foltot, és kék meg lila meg zöld váltakozó fényt.

Úgy érezte, hogy felülről, alulról és két oldalról valami összenyomja az agyát és a szemét, egyre szűkül a tekintetével befogható világ képe, és az volt az érzete, hogy zuhan ki a létből, ő már nem is biztos, hogy ő maga, nem lát semmit, és nem tud a világhoz kapcsolódni, nincs ott senki, egyedül van, nincs kihez szólnia, nem tud felhívni senkit, és mindennek vége van. Hirtelen a semmiben találta magát, egyik pillanatról a másikra.

Pánikba esett, leizzadt, képek futottak le előtte: félig felnőtt gyereke, akiről többé nem fog tudni gondoskodni. Munkája, amit nem tud többé végezni. Szerelme, aki el fogja hagyni vénségére, most, mikor végre meglelte. Mintha távolodna a saját életétől, önmagától, és már nem látna, nem értene semmit. Három alapérzése volt, mindhárom rettegés: az egyik, hogy meg fog halni, a másik, hogy meg fog vakulni, a harmadik, hogy meg fog őrülni. Az őrület nyilván szerves része az életnek, bizonyos mértékben elkerülhetetlen. A biztos halált természetesen jobban szerette volna a bizonytalannál, de a vakságot egyenesen méltatlannak és felháborítónak találta!

Bebotorkált a szobába, behúzta a függönyt, mintha a napsütés okozná a vibrálást, de nem szűnt meg, aztán felkapcsolta a lámpát, hogy jobban lásson, de az sem segített, sőt csak zavaró volt, ezért lekapcsolta újra. Befeküdt az ágyba, a takarót magára húzta, eljátszva a gondolattal, hogy ha úgy tenne, mintha aludna, akkor amikor felkelne, hátha elmúlna minden, de végül semmi sem múlt el. A világ kicsire szűkült, ő meg reszketett, szédült, és az volt a kényszerképzete, hogy a feje menten le fog esni a nyakáról, és elgurul a padlón. Kétségbeesett, nem tudta elképzelni, mi történik vele és mit tegyen.

Felkelt ismét, rémületében a konyhába menekült végül, hogy bevegyen egy fájdalomcsillapítót a rátörő gyötrelmes migrénre, vagy keressen valami macskagyökér-alapú gyógynövényes nyugtatót, mert nem tartott otthon komolyabb gyógyszert, hiszen nem volt rá szüksége korábban, lelkiismerettel tolta az életet, a feladatokat, csak szomorú volt néha, igaz. De a feje nem volt még sosem diszkógömb. Viszont alig látta a gyógyszerek feliratait, nem bírta megkülönböztetni őket, és felfigyelt valami furcsa zajra is hirtelen.

Mindenhez odahajolt, ami csak az eszébe jutott, hogy kinyomozza, mi zúg, hogy egyáltalán tényleg zúg-e valami, vagy a fejéből jön a hang. Arra jutott, hogy a hűtő zúg, és mintha úgy látta volna, hogy a hűtőszekrény kijelzője mínusz száz fokot mutatna, ez is különösen meglepte. Ez az éktelen hangos dübörgés meg ez a mínusz száz fok. Minden nagyon furcsa volt, és ez pont egy kurva vasárnap, amikor minden zárva, nem lehet elérni se egy hűtőszerelőt, se egy kibaszott orvost a városban, nincs semmi, csak olyan az egész létezés, mint valami zárt koporsóban.

A szomszédain gondolkodott, kitől kérhetne segítséget, de eleve tudta, hogy akik vasárnap családi életet élnek, azokhoz ő nem fog becsöngetni sohasem. Nagyon fontosnak tartotta, mit sugall az emberek tekintete: akik túl kedvesek a liftben, azok általában nem segítőkészek a valóságban. A behízelgő, mézes máz nem igazi soha, és rejtett erőszakot fed el. A bunkókat kell végiggondolni, mert azok őszinték, csak azokra lehet számítani, ha baj van. De még mielőtt nekiindult volna, fején a vibráló diszkógömbbel, felkeresni a bunkókat elmondani, hogy nem tudja, mi van vele, de kurvára zúg a hűtőszekrénye vagy a feje, és egyébként is éjjel kettőkor telefonált a gyereke, hogy nevet akar változtatni, és ő egyezzen bele, de nem értette pontosan, mert valami buliból hívta, hogy nevet vagy nemet, és már előre tudta, hogy mindegy, mit felel, majd a gyerek apja úgyis rákeni az egészet, hogy az ő elcseszett liberális nevelése az oka mindennek, kár volt megengedni a gyermeknek, hogy az érzéseit kifejezze, mert lám, innen már sosincs vége az őrületnek!

Túl bonyolultnak érezte volna megfogalmazni bármelyik bunkó szomszédjának, hogy mi nyomasztja. Az, hogy nem lesz képes többé dolgozni, ha megvakul, vagy hogy mennyire aggódik a gyermeke jövője miatt, hiszen nincs fájdalmasabb egy válásnál, csak egy nemválás. Vagy hogy a férfi, akit szeret és aki őt is szereti végre, talán mégis elhagyja majd. Vagy csak egyszerűen kiszolgáltatódni nem akar, fejében dübörög a mindent megoldani egyedül parancsa. Mint aki arra van beállva, hogy folyton valami nehézséget kell megszüntetni, de hogyan lehetne vajon ennek a beállítódásnak véget vetni? Nem tudta összerendezni a gondolatait, annyira zúgott és vibrált a világ a diszkógömbben, és még annyira se látott, hogy legalább elolvashatta volna a neten, mit jelent, ha valakinek diszkógömbbé változik hirtelen a feje, zúg a hűtője, nem jön haza a gyermeke, nem reagál a szerelme, és képtelen koncentrálni a munkájára, miközben véget nem érően nyomasztja az exférje. Nem várni semmit senkitől, mantrázta fejben, s akkor nem kell csalódni, lesz, ami lesz, fatalista szemlélet, igyekezett magát nyugtatni nyugtalan vergődésében. A globális felmelegedés is nyomasztja, különösen, ha végképp bekrepál a hűtője, az amerikai választásokra ezen a délutánon már nem volt kapacitása figyelni, de valahol az is ott kattogott az agya egyik szegletében.

Kire kell haragudni, kérdezte magát kétségbeesve, miért kell még vezekelnie, milyen düh ez, honnan jön és kire irányuljon helyesen, milyen vakfoltból tör föl, mivel nem nézett még szembe, mely pszichológiai módszert nem próbálta még ki, vagy mit tolt túl esetleg? –faggatta magát rendületlen. Haragudjon a szüleire? Azt már idejétmúltnak érezte. A sorsra? Azt meg túl megfoghatatlannak. Magára? Önsorsrontás. Valaki másra? Hibáztatás. Idevágó elméleteken gondolkodott, de a tudás persze nem véd meg, sőt még át is ver akár, mert azt hiszed, védve vagy, de lófaszt. Netán a sok cipeléstől vagy a gép fölé görnyedéstől kialakult nyaki gerincsérve, vagy pszichoszomatikusan a tehertől, ami nyomta a nyakát, avagy egyszerűen csak időskori porckorongkopása, de ugye nem az időskori szextől, amelyben egy hirtelen mozdulattól megrándult a nyaka, s ott valami megsérülve nyom most úgy egy látóideget, amitől a világ egyszer csak beszűkült? Nem mindig pszichés minden, van, hogy az ember csak kimerül, s megérzi, hogy a teste se bír el mindent. Egyszerre alulról, felülről és mindkét oldalról is zárul a világ, mindent már csak egyetlenegy apró kis vibráló résen át szemlélhet, és retteg, hogy az is eltűnik nemsoká. Agyvérzés ez vagy inkább valami hirtelen szívhalál előjele a hirtelen elzsibbadó bal fele és vibráló szeme? Netán pánikroham lenne, próbálta felidézni tudását, tanulmányait, tapasztalatait, de most aztán cserben hagyta minden józan esze.

Minden kiszámíthatatlan, állítólag már a Szajna is tele van szarral, meg mindenki passzív agresszív manapság, bárcsak aktív agresszív lenne, ha már választani kell, mert arról legalább tudni lehet, mi az, de ebbe mosolygó agresszivitás meg hazugság is keveredik, és fogalmad sincs, kitől mire számíthatsz, még védekezni se lehet így. Lepörgött az egész agyonkínlódott élete, kockáról kockára verejtékezve, miközben folytak a könnyei és reszketett tehetetlenségében, hogy hogyan élt, mit rontott el, mikor ő tényleg annyira igyekezett, hogy minden felelősségének, vállalásának eleget tegyen, s lám a nagy igyekezete odavezetett, hogy most már lábra állni is alig képes, nemhogy elolvasni az interneten, mit tegyen az, aki nem tud lábra állni, ráadásul mindezt egy átkozott vasárnap délután?

Kire számíthat, ki valós, élő, elérhető emberi lény a közelében, mennyire vannak barátai, mennyire vette komolyan őket, mennyire engedte őket közel, ő maga mennyire volt számukra elérhető, hogy most kitől mit várhat, egyáltalán várhat-e bármit is egy ember egy másiktól, vagy ha diszkógömbbé változik, hát ott fog megbaszódni a kanapén? Vagy ott van-e ő maga saját magának, és az vajon elég-e egy ilyen válságpillanatban? Vagy most fog kiderülni, hogy ez az egész nagy egyedüllétmítosz végül is a hazugságok hazugsága, mert bármennyire is egyedül akart lenni a bajával és egyedül megoldani mindent, most majd összeszarja magát a pániktól, és szégyelli bevallani a nagy agnosztikus személyiségével, hogy belül, halkan és titokban egy istenhez imádkozik?

Judit, a punk, akinek nincs szüksége se emberre, se istenre, aztán egy átkozott vasárnap diszkógömbbé változik a feje, miközben utálja a diszkót, és rájön, hogy átverte magát egész életében, mert annyira akarja a szerelmet, annyira akarja, hogy barátai legyenek, és hinni is akar, és görcsösen megfelelő, feladatot feladatra halmozó anya helyett játékos és könnyed anyja akar lenni a gyermekének, de hát hiába, mert erre már nem lesz többé lehetősége, mert csak egyetlenegy hajszálnyi résen át szemlélheti az életet. Az volt a benyomása, hogy kerülik őt az emberek, de valójában ő kerülte el mindet, és most egyedül maradt, ki kéne mondania a szavakat mindazoknak, akik most nincsenek itt, de hát hol vannak?

Miközben az életen és a halálon merengett a nappaliban rémülten, s a világ úgy fogyott el számára, mint egy elfolyó fagylalt, mintha valaki kopogott volna a bejárati ajtón. Kikecmergett valahogy az előszobába. Ehhez minden eltökéltségére szüksége volt, s előtte fejben össze kellett rendeznie a mozdulatot. Valószerűtlen nehézséggel ajtót nyitott, egy nő beviharzott, de nem nagyon ismerte fel, mert csak vibráló foltokat látott, hiába hunyorgott, a látása nem javult, és már két kézzel kellett kapaszkodnia, nehogy elessen. Annyit kikövetkeztetett a foltokból, hogy a nőn valami könnyed türkiz színű nyári ruha van, és a nő önfeledten és vidáman nevetgélve mintha azt mondta volna, hogy kint nagyon meleg van, és Juditnak nincs-e otthon fagyija, mert az most igen jólesne neki. Juditot ez teljesen kizökkentette, és eszébe se jutott megkérdezni, ki ő, és hogy került oda, de lehet, hogy nem is merte volna bevallani, hogy nem emlékszik, nem tudja, ezért jobbnak látta utolsó erejével, magától értetődő természetességgel a konyha felé venni az irányt, s kotorászni a zúgó hűtőben, mígnem talált egy félig megevett, áfonya ízű dobozos jégkrémet, bizonyára a gyereke ehette. A türkiz ruhás nő tovább nevetgélt és mesélt, miközben habzsolta az áfonyás jégkrémet, a hűtőzúgásra meg könnyedén kijelentette, hogy csak bele kell rúgni, és attól helyrejön valószínűleg, a háztartási gépek így működnek. Juditot ez a jelenet az élet és a halál közti harctérről ellentmondást nem tűrően visszapofozta az életet követelő helyzetbe.

Mintha órák teltek volna el, és a nő csak evett és mesélt és nevetett, valami olyan könnyedséggel, ami Juditot teljesen megdöbbentette. Van ilyen? Hogy valaki órákig nem csinál semmi komolyat, csak eszik egy jégkrémet, nevet és beszélget? Nem foglalkozik a halállal, a világ dolgaival, csak úgy van? Csak úgy megáll az életben. Hagyja folyni magától, és nem törődik vele? Nagyokat röhög a semmin? Rá se néz az órára, hogy mennie kéne? Miközben apró résén át a türkiz ruhás nőt nézte a konyhájában, és rá se jött, hogy ez ki lehet, mélypontja a tisztánlátásává is vált egyben. Először haragudott a nőre, mert úgy érezte, elvesztegeti az ő drága idejét, miközben neki fontos dolgot kellene megoldania, de aztán rájött, hogy ez nem elvesztegetett, hanem visszanyert idő volt, hiszen meglátta a nőn keresztül, mi hiányzik saját magából. Ez a könnyedség, ez a játék, hogy valahova csak úgy belibbenjen egy türkiz nyári ruhában,, és az legyen a legnagyobb problémája, hogy van-e a másiknak fagyija. És mindennek a görcsös megoldani akarása valójában maga a probléma. Hogy semmit nem tud könnyedén venni. Márpedig, ha csak nehézség van az életben, az ugyanúgy nem igaz, mintha minden nehézséget eltagadva mindent könnyedén venne. Egymásba kell kapaszkodnia a könnyűnek és a nehéznek. De lejönni a megszokott rutinjáról, oly elképzelhetetlennek tűnt, mint leszállni a száguldó vonatról. Egyáltalán magához érni ebben az állapotban ijesztőnek tűnt, és ha ő maga így érez önmagával szemben, akkor másoktól mit várhat? Érezte, hogyan erőszakolja meg saját magát, de már nem akarta, felismerte ezt most, és nem esett jól, mintha döglött húsból főtt levest kellett volna megennie. Addig tolt maga előtt mereven minden feladatot, míg vagy beleőrült, vagy belebetegedett, vagy belehalt, s nem tudta eldönteni hirtelen, ez most melyik, nem merte megkérdezni a nőt, hogy ki lehet, míg aztán el is tűnt.

Maradék józan eszével végiggondolta, mi is történik vele. Idegrendszeri kimerültsége következtében létrejövő derealizáció, szorongás és pániktünet, ami az érzékelés torzulásával jár, és azzal az érzéssel, mintha az ember kiesne a valóságból. Átfutott az agyán persze Schopenhauer is, aki szerint az emberi lét nem bírható ki némi abszurditás nélkül, meg Steinbeck, aki szerint életben lenni önmagában is sebesülés, s ezek megnyugtatták némiképp. A másik lehetőség, hogy miután az anyját őrületbe kergette, végre hazajön a lánya a buliból, mindent elmesél, közben eszik egy kis fagyit, és elmegy zuhanyozni. További lehetőség, hogy ő maga, Judit, a türkiz ruhás nő, és azért jött, hogy segítsen magának magára találni. Hogy csak egyen egy fagyit, dőljön hátra, és amíg még nem halt meg, éljen. Az ember mindig kétségbeesett, csak nem tud róla, véli Kierkegaard, s ha tud róla, az már jobb, hiszen az a valóság. A hűtőre nézett, az még mindig mínusz száz fokot jelzett, de kezdte legalább kicsit élesebben látni a képet. Egyet biztosan tudott: holnap hétfő lesz. Felkészül a hétfőre. Hétfőn kinyitnak a boltok, a rendelők, lesznek szerelők. Hétfőn minden reálisabb, oldódik a magány, minden válasz közelebb kerül.

Lekopott Freud

Nem is tudom, mióta lettem a nő, aki egyedül van. De azt talán tudom, hogy nem máról holnapra történt. Hanem valami lassan szivárgó módon. Először csak kicsit kezdtem így érezni, majd egyre inkább, és végül teljes mértékben. Aztán elértem a teljes lefedettségű egyedüllétet. És mivel ilyen lassan szivárgott belém a felismerés, nem is rázott már meg különösképpen. Hanem olyan természetesnek tűnt akkorra, mint felkelni másnap, vagy nem kelni fel. Mindkettő az. Az egyik a természetes élet, a másik a természetes halál legbékésebb verziója.

Ez a szabadság szomorú, de legalább szabad. Egyedül valahogy mindig jobb volt, mint velük valaha is. Várj, mindjárt keresek erre valami találó hasonlatot. Például néhány évvel ezelőtt, amikor még csak olyan középmértékben érzékeltem ezt az egyedüllétet, Bécsbe utaztam egy illetővel, akit akkor az igaz szerelmemnek véltem. Ma már nem vélem annak, de a történet idejében ez másképp volt, ezért hát így kell elmesélnem. Tehát ezzel a vélt szerelmemmel a vélt szerelmünk idején ellátogattunk Bécsbe, ez lévén idáig az egyetlen valós tény a történetben. És Bécsben elmentünk a Freud-múzeumba, ahol ez az illető vásárolt nekem egy bögrét, rajta Freud arcképével. Ennek rendkívüli módon örültem, nemcsak azért, mert meghatott, hogy szakállas bögréből iszom, hanem mert a vélt szerelmemre emlékeztetett, valahányszor elővettem. Szóval felkeltem egy nap, elővettem a szakállas bögrét, inni kezdtem belőle a kávét, és feltűnt, hogy eltűnt róla Freud. Forgattam minden irányba, Freud sehol. Végül megtaláltam a leolvadt matrica maradványait a mosogatógép szűrőjén. Hát ilyen ez a szabadság. Egy hófehér bögréből inni, amin lóg a szakáll a semmibe, ám lekopott maga Freud. Valamikor ott volt, most már nincs ott, a tudat megvan, a szakáll folttá változott, de ezt leszámítva tiszta a lap.

Azóta egyszer már majdnem találkoztam egy másik szakállassal, de aztán azt írta, hogy mindjárt válaszol, csak mennie kell a budira. Így írta: budi. Ezen kívül nem hallott Nick Cave-ről. De ezek csak részletkérdések, valójában már a levelezését is áthatotta egy olyan indulat, amiből érzékeltem, hogy valakivel harcol, de az nem én szeretnék lenni. Nem figyel, nem reagál, nem kérdez, csak mondja a magáét. Egy levelezés alatt lejátszódott egy teljes kapcsolati dinamika. Ott száll ki a beszélgetésből, ahol be kéne szállnia, és inkább elmegy a budira.

Tudtam, mielőtt visszajött volna, hogy ennek vége van. Már szeretem megválogatni, mire költöm drága életenergiáimat. Idegenek a testemben. Minek? Több idegent biztos be nem engedek, csak hogy legyen bennem valaki, aki még nagyobb űrt kelt. Fölösleges, felszíni párbeszédek, amik sosem mélyülnek, azonnal megszakadnak, mihelyst valódi kérdést tennék fel, s válaszul legfeljebb silány közhelyek, üres, elterelő bókok hangzanak el. Álpárbeszédek.

A bögrével maradtam. Van az a mondat, ami instant lelohaszt. Egy energiaszegény találkozás sokkal szomorúbbá tesz, mint előtte voltam magammal. Magammal lenni végül mégis élvezetesebb, mint várni, hogy visszaérjen a budiról valaki, elfelejtve, miről is beszélgettünk azt megelőzően.

Most nincs kire várni, cipelem a saját súlyomat.