SERDIÁN

XL

Editio Plurilingua
Budapest, 2024

Serdián Miklós György: XL

40 magyar szöveg

Mindig sokat ártott nekem, hogy nyíltan megvetettem azokat, akiket nem becsültem.

Montesquieu: Perzsa levelek

XL | 40 MAGYAR SZÖVEG

© Serdián Miklós György

ISBN 978-615-546- 0-19 | EPUB

epl.bud.hu.eu@gmail.com

www.ekonyv.hu

Előszó

A Magyar naplóból (2003) jó néhány – mára érdektelennek mondható – aktuálpolitikai bejegyzést kihagytam. A 21 magyar szövegből (2004) a Magyar-magyar mesék és a Két kísértet – Flatter, Münich Ferenc utca és a GvL, Lukács György szivarklub – szövegei kerültek be a könyvbe átdolgozva.

A Magyar napló 2003-as kiadásának borítóján a délibábban úszó pusztán fejjel lefelé egy szürkemarha-nyáj nézett a jövőbe. A délibábos beltenyészet az elmúlt tíz évben sem változott sokat. Talán az európai uniós tagságnak köszönhetően nagyobb szerepet kaptak az őshonos magyar állatok.

A Leitmotivot Isaac D’Israeli Írók viszályai című könyvéből kölcsönöztem, ami így hangzik: Vizsgálódásaimat országunkra és általánosságban a legújabb időkre korlátoztam.

A kötet másik meghatározó gondolata – amit egyben a könyv mottójának választottam – a következő: Mindig sokat ártott nekem, hogy nyíltan megvetettem azokat, akiket nem becsültem (Montesquieu: Perzsa levelek).

A 20. sz.-i magyar irodalomban egy ilyen nyílt megközelítés nem volt lehetséges. Azok, akik komolyan vették az alkotói függetlenséget, belső száműzetésbe kényszerültek, munkatáborban végezhették, vagy politikai menekültek lettek, és szembekerültek a belterjességre épülő gondolkodásmóddal.

Budapest, 2015. január 5.

MAGYAR–MAGYAR MESÉK

A palira vett húshegy

A csaszi meg a jósfül

Vörös ügyész libusákkal

Az útszéli lány és az utcasarki lány

Cincimirci

Egy fosőr plusz egy ganajtúró

Hamuka

A csuhás, Kvazimódó bácsi és a mócsingok

PAPÍRFORINTOK

Roberto Carlos | 200

New Man | 500

MA | 1000

Zöldfikár | 2000

Der Duschtempel | 5000

King Steve | 10 000

Söjtöry | 20 000

KÉT KÍSÉRTET

Flatter | Münnich Ferenc utca

GvL | Lukács György szivarklub

MAGYAR NAPLÓ

Január | Londontown

Február | Darwin tévedései

Március | Népdalok

Április | Kafka Magyarországon

Május  | A virsli nagy szaga

Június | Kemény Simon emléke

Július | Aranybányák, ezüstbányák

Augusztus | Goldziher fényképe

Szeptember | Petrarcától keletre

Október | Csodák Országa, Hátsó-Eurázsia

November | München, 1956

December | Napsütésben

Mások naplói | Lord Byrontól B. Ivánig

MAGYARAB LEVELEK

Első levél | Musztafa átkel a Tiszán

Második levél | Tenger, magyar tenger

Harmadik levél | Új Nagy Magyar Gyökérszótár

Negyedik levél | Salátatörvények

Ötödik levél | Black George és a Fekete Angyal

Hatodik levél | Zugügyvédek, nemzeti jogvédők

Hetedik levél | Kolbászból van a kiskapu

Nyolcadik levél | A legnagyobb szemétdomb felett

Kilencedik levél | A csinovnyik és a fodrászszövetkezet

Tizedik levél | 10

MAGYAR–MAGYAR MESÉK

A palira vett húshegy

Egyszer volt, mert sohasem volt úgy, hogy ne lett volna sehogy, nahát, és biz’ isten: volt egyszer egy rendes hentes.

Én mondom ezt, és ráadásul meg is esküdnék a bili szélén ingázó öreganyám kétnapos szakállára. Meg az öregapám szakállára is megesküdnék, ha lett volna neki valamicske. Na úgy igaz, hogy nagyon, és ez a rendes hentes maga volt a megtestesült jóság. Egyszóval fájin csótány volt, más szóval meg kóser csákó volt.

Szerette is mindenki, ahogy illik. Nagyon.

Történt egyszer, hogy egy arasznyi célzóvízzel többet vett be annál, mint amire hitelesítve volt, és enyhén félmákon hazafelé vontatta magát.

Megfordult a fejében egy s más: például a banya!

Jó lett volna csinálni vele valamit, valami akármit, azt a valamit, ami már nagyon rég nem volt téma köztük.

Na, erre megszaporázta a lépteit, és beszteppelt a házba.

Kicsit az ajtófélfába kapaszkodva odasandít a vizenyősökkel, pont oda, és nem mellé, oda, ahol a bejáratott priccsrésze volt.

És mit látnak szemei, élesben?! Két koponyást, pont azt.

Fele se tréfli, sem nem tréfa, két koponyás virított horpasztóban: a mamme az egyik, a szeletelő unzergyerek a másik.

Ott izzadnak birkózásból kifolyólag egymásba gabalyodva, nem sok, de annyi sincs köztük: egy libazsírpapírnyi rés.

Na, erre a rendes hentes rámeditál egy jó nagyot, átszalad rajta egynéhány jól megtermett ősangyal, de azért dafke nem merevíti ki a balhét.

– Két koponyást látok. De csak nem kaparom elő a véres klopfolót. Mert hát ki a megmondhatója annak, hogy egy meg egy az kettő-e?! Bár két koponyás az két koponyás. De nem az én bajom. Majd eldönti a bölcs rabbi, vagy valaki, aki mondjuk erre jár! Khn, khn… – mormonolta magában és beindult rükvercbe a dögei közé.

Vissza oda, ahonnan jött.

– Ajjaj, jajjaj! – adta le a mamme, az úgynevezett rendes magyar kóser hentesné a műfogsoros álbalhét, mert ő is érezte, hogy ha nincs is műbalhé, de biztos lesz.

Ilyenkor elővette a legsötétebb bájbesírását, és átrándult a szomszédasszonyához jó tanácsokért.

– Mi, mennyi, hol és mikor? – kérdezte egy szuszra a lepcses szájú némber, aki dupla kisujjal zsírból kifolyólag élesre lőtte a kagylókat.

– Ajjaj, jajjaj. Hát mi történt?! Az bizony! A rettenetes. A rendes hentes két mindent lát egyszerre: két koponyát, két maszkot, meg szőrős két akármicsodákat is hozzá! – hadarta a mamme, a rendes hentesné.

– Jól hangzik, nem mondom. Na és te, kis husom, mi jót kevertél ki neki?! Mondok egy telefonszámot, mondjuk „vacsorára”?! De mondjál te is valami okosságot.

– Ó, ú, á meg sín bet, há, ábécé. Hát csak a szokvány menüt. Semmi különöset. Töltött halat, sóletet az egyik mfélkilás markával, szép urasan, ahogy illik, meg két fél kappant, azaz egy egészkét, kóser kínai ezerjót, és ezt-azt: húst-hússal-husikával – berregte a mamme.

– Hát erre izé, lépni kell – válaszolta a lepcses szájú némber, és zúdított egy pusziözönt, jó nyálasat.

Tény, ami való. Ki tudja, hogy egy nyamvadt vipera rosszabb-e, mint húsz mezei skorpió?!

– Ajjaj, jajjaj, mit vígyelek a két bogárszemmel. Két rendes hentest látok. Kettőt ám! – süvölvényezett a lepcses szájú némber az illendőség és a salom helyett, mert beesett a rendes hentes műtermébe.

– Tényleg?! És mit tetszett vacsorálni, ha szabad kérdeznem? Mondjuk, tegnap este – harapott rá a rendes hentes a körszívatásra.

Na, erre nagyon nagyot nyögött a lepcses szájú némber, mert ínyére volt a beetetés, mert a rendes hentes úgy bekapta keresztbe, hogy ki se látszott a vége.

– Mit is, mit is?! Hát semmi különöset. Csak a szokványmenüt. Töltött halat, sóletet egy félkilás marhával, szép urasan, ahogy illik, meg két fél kappant, azaz egy egészkét, kóser kínai tízezerjót, és ezt-azt: húst-hússal-husikával – hadarta a vén keverőgép.

– És most meg pont két koponyást lát, ugye?

– Ögen. Pontosan.

– Azt az alsómadárfogásos kutyakesergőjét, hát én mondom, hogy nagy szerencse ért. Mert nem bordáztam ki a félmajmot. Na és én is ezt halóztam centire: töltött halacskákat, sóletet egy marhával, szép urasan, ahogy illik, meg egy-két kappant, egy tucatot, kóser kínai százezerjót, és ezt-azt: húst-hússal-husikával.

A rászedett molnár meséje

A csaszi meg a jósfül

Egyszer történt, és bizony rég ahhoz, hogy igaznak tűnjön, na igen, a császár meg a füles jós felrántották a zizegőst, és nekirugaszkodtak a dzsoggnak.

– Leszen-e zuhé? – tudakolta a csaszi.

– Nem. Zuhé nyista. Inkább olyan fájin lesz minden – mondta a nagy okosságot a jósfül.

Hallja ezt egy magyar ember, aki éppen hét mérföldre onnan lépked az ugaron, és népbetegségből kifolyólag egy igazi nagy füllel született. Csak úgy a bajusza alatt odaböki, hogy biza az ő külön bejáratú szamara olyat ordított, hogy csak na.

Nagyon köszönöm: izé.

Persze elmondta egyszer-kétszer-háromszor félmagában, hogy mindenki hallja. Csakazértis. Mert be akart tartani. Biztos, ami biztos.

Na, lépkednek tovább a macskalábakkal: a csaszi és a sleppje. Rendesen lötyög a tüdejük, úgy, ahogy az a nagykönyvben meg van írva.

Aztán a zuhé menetrendszerűen beesik!

Persze jócskán csuromszivacs lett a duó: mese nem volt.

A csaszi azért rákontrázott:

– Igaz, ami igaz. Hogy a szamár jós, a jós meg szamár!

Mátyás meg a csillagász

Vörös ügyész libusákkal

Volt egyszer egy vörös szőrös, aki minden eshetőségre készen talán még ma is megvan, mert az ilyen bizony nagyon szívós fajzat.

Na, ez a vörös szőrös mókus nagyon szerette ám a libákat, és nagyon szerette azt is, hogy van neki egy kis nyamvadt a lába között. Na de bár nem olyan, mint egy jól megtermett kandúrmacska feje, mármint a vége – de hát kis ország, kis patkány.

Egy szép napon aztán fogta magát a vörös ügyész, és elosont a hővizes pocsolyához, ahol sok szép egytekervényes tollashátú hófehérke bukott rá a zavarosban a betevő falat reményében.

Tényleg nagyon szép számbanvoltak jelen.

– Jertek, jertek. Libuskák, libuskák. Mondok néktek egy szép csehszlovák népmesét – finomkodott a vörös ügyész.

– Hallunk. Látunk. Puszilunk. Innen is jó lesz. Köszönjük szépen. Csókoltatunk. Apucika, drágica – berregték oda-vissza a tavirózsásba bele.

– Ajjaj, jajjaj. Drágicák. Hát hibás vagyok én, vagy úgy nézek ki, mint aki bőrös? – hintette vissza a sok-sok port a vörös ügyész, és nézett ki magából egyfolytában a foncsorozott szódásüvegaljakon, amiket a nagymamája régen pápaszemnek keresztelt el.

Így is olyan csúnya volt szegény istenadta, hogy az ördög is megfordult volna a sírjában, ha lett volna neki.

– Nyema, nyista, semmicsku – krákogták a libák.

– Ajjaj, jajjaj, hát pedig olyan gyönyörű szép az én csehszlovák népmesém. Csak hát túl messze vagytok: én meg nem tudok már olyan nagyon kajabáni, mint régen.

– Neem. Neem. Azérseem. Nem jövünk mi kezelebb – mekegték vissza a libusák.

– Jól van. Jól van. Ha nem jöttök, hát akkor nem jöttök. De legalább egy közületek jöjjön ide. A legokosabb, és nem valami buta liba. Annak a fülébe súgom, és az majd elmondja a többieknek – mondta negédesen a vörös ügyész.

Na persze erre az összes liba tüstént ott termett, mert mind iszonyú okosnak tartotta magát.

A vörös ügyész meg nyakon csípte a legközelebb esőt, beakasztotta neki a kampóját, és jól megtekerte.

A róka és a kacsák meséje

Az útszéli lány és az utcasarki lány

Egyszer volt, és hol nem volt, hisz amióta világ a világ, űzik az ősi mesterséget, ami az anyáról leányra száll, és apáról fiúra, de ez ritkábban. Egyszer volt hát úgy, hogy a szakmabeliek közös bulit tartottak. Bár nagyon utálták egymást, úgy igazándiból. Fél kiló patkányméreg meg egy kanál víz a mérce köztük.

De azért összejöttek, mert csak így tudták überelni egymást.

Na, ott tartottunk, hogy nagy összeröffenés volt: a városi dolgozó lányt meghívta magához a vidéki dolgozó lány estebédre.

Volt minden: jamaikai szafaládé, karóba húzott püspökfalat, import vadtök és sok-sok finom nyammnyamm.

Eredeti: Afrikábúl.

Aztán a városi dolgozó lányon volt a sor.

Illendőségből kifolyólag ugyebár.

Ő aztán ismerte az üzlet csínját-bínját, és figyelmeztette az útszéli lányt, hogy ne nagyon üvöltözzön, mert a szomszédjában egy ideggyenge langyos dekkol, többnyire brutálisan belőve.

Szóval mehet a méta, meg az „ereszd el a hajam” – de pijánóba…

Jó, jó: gondolta az útszéli lány, és azt is kieszelte, hogy „nyald meg rózsám a bengáli fafurulyát”, de több szólamban, és tudja ő biza, ihaj-csuhaj, hogy mitől döglik a lény.

A sárga színtől.

Jött a buli. Nekigyürkőztek, és jól benyaltak mindenféle szörpöt. Nagyon ráfutottak a tintára, de csak hobbiszinten.

– Uugye vééres? – fogalmazta meg a költői kérdést az utcasarki lány maga.

– Mi? Micsoda?

– Há az izé!

– Aha.

– Nálatok ilyen nincs is, mi?! – rázta magát az utcasarki lány, mert rá akart tenni egy nagy lapáttal, és amúgy is vicsorgott már, mint egy igazi szeszkazán, meg nem csak ugatott, de harapott is, nagyon meg akarta szappanozni a történetet, ő akart lenni a tótumfaktum, és előbuherálta az átgépelt kabátgyűjteményét.

Még talán eredeti mélytengeri búvárruha is volt közte.

Kész óvszerelemreklám volt a kiállítás.

Az útszéli lánynak se kellett több, az első adandó alkalommal megpróbált lenyúlni egy nagy fekete rücskös gumit.

Persze az utcasarki lány régi motoros volt, és hát hátulra is látott.

– Te kurva! – üvöltötte, mert többnyire elegánsan raccsolt és selypített.

Aztán csak úgy repkedtek a lófaszok, meg csak úgy csattogott egy köteg pornómagazin az útszéli lány buráján.

Dirr-durr.

Elég rendesen ráfeszültek, hogy összevissza rugdalják egymás buráját, de ember tervez, és nem úgy lesz. Na, átrobogott a falra festett lökött meleg, és becsületére legyen mondva, jól elagyabugyálta mindkettőjüket.

A tanulság az, hogy addig jár a korsó a kútra, amíg a hétpróbás vojőr akarja, mert ráér. A mamme aztán, se kép, se hang, ellép a lovaglójával pihizni, ő meg csak kukkol és vígyel, és semmi. Annyi sok élményanyagot gyűjt be, hogy kész tények előtt áll a hokimeccs.

A falusi egér és a mezei egér története

Cincimirci

Egyszer volt, hogy úgy volt, hogy Mirci másnaposan matatott a semmiben, amikor felködlött Cinci – szintén a semmiből.

Aztán se szó, se beszéd, hátulról mellbe, csak úgy jól benyalt Mirci fazekába.

– Hát ez meg mi vót? Izé, ecet?! Csak ne variálj, mert bekapom a farkad – dorombolta Mirci, és úgy is tett, ahogy mondta: jól bekapta Cinci farkát.

Szegény ártatlan Cincinek rendesen kidülledtek a bazadófjai, és sípolt, mint egy gőztüdő, és nagyon hajtogatni kezdte, hogy neki bizony még szüksége lehet a farkára is.

– Lehet is meg nem is, ha feláll, még eltűnik – na, mi az? De tudod mit, velem lehet seftelni, visszakaphatod a farkad, de csak egy feltétellel: ha hozol a fekete tehéntől egy rózsaszín gumit!