FEJŐS ÉVA

Csajkovszkijra
mentem a mennybe

Copyright © Fejős Éva, 2021

© Erawan Könyvkiadó, 2021

Fejős Éva elérhetősége:

www.fejoseva.com

fejoseva@fejoseva.com

Facebook: fejoseva1

Instagram:@fejoseva

A kiadó elérhetősége a Facebookon:

facebook.com/ErawanKonyvkiado

Fejős Éva webshopja, ahol kedvezmények
és könyvcsomagok várnak:

https://erawan.hu

Erawan Könyvkiadó, 2021

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: Münz András

A kéziratot gondozta: Lőrinczi Ágnes

Borítókép: canva.com

Elektronikus formátum:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6269-40-9

– Fel van véve.

– Tessék?

– Fel van véve, ezen mi nem érthető?

– Öööö… – nyögök. Éppen most akartam elmondani nekik, mindannyiuknak, hogy egyáltalán nem érdekel ez az állás. Bár tanultam erről az egészről sokat, meg van is gyakorlatom, de… Franc sincs erre felkészülve. Nagy cégnél dolgoztam eddig, egy multinál. Most meg ez…? Na de mi a jobb, ugye. Fújtatok egyet, eltartva magamtól a mobilomat. Semmi szükség rá, hogy egy vadidegen HR-es – aki egy olyan szakmában magáz, amelyben mindenki tegeződik – arra gondoljon, hogy már megint egy kényeskedő, sznob jelölt, akinek minden derogál, és csak nagy kegyesen képes elfogadni az állást.

Egyébként tényleg nem tudom, mitévő legyek. Van egy csomó kötelezettségem, de lehetőségem semmi. Csak ez az egy. Meg az álmok. De mostanában ki beszél az álmairól? Hát senki. Én már rég nem. Évek óta nem álmodom nagy dolgokról.

– Itt van még? – zökkent ki az emlékekből a HR-es.

– Persze – felelem.

– Jó, akkor holnap kellene kezdeni. Vagy még ma.

Aha. Persze. Ma.

– Még el kell intéznem egy pár dolgot.

– Rendben, akkor holnap várjuk a cégnél. A munkaidő reggel kilenctől este hatig tart. Gratulálok, magáé a legtutibb babajátékcentrum marketingje!

Basszátok meg.

– De hát ez tök jó! Örülnöd kell! Hát hónapokig itt álltál, és minden hülyeséget elvállaltál! Még hírlevélírást is! Meg szövegírást a pinawebshopnak, el ne felejtsd!

Elröhögöm magam. Mert tényleg, szórakoztató volt, de talán még lejjebb érkeztem a gödörbe, amikor a bugyikról kreáltam a szövegeket. Bár a tesóm szerint a szövegírás komoly mesterség. Ő már csak tudja, mostanra nagymenő a kerékpársportban – ráadásul tényleg akart nekem állást ajánlani, még a szövegírói képességeimet is kamatoztathattam volna, de mi a francot kezdtem volna abban az iparágban? Annál többet nem tudok mondani erről a sportról, mint hogy rühellem a körúti kerékpársávot, meg az agresszív bicikliseket.. Pardon, hatévesen bringáztam. Legalább öt éven át. Az első komoly esésig, aminek gipsz lett a vége, és az edzőm eltiltott a kerékpártól. De tartok tőle, ez nem elég ahhoz, hogy kreatív munkatárs legyek egy sportcégnél. Mindegy, most nem a tesómmal beszélek, és ezt nem is bánom.

– Igazad van – felelem Berinek. – De ez a játékáruház… Adjak el cuccokat a gyerekeken keresztül méregdrágán a szüleiknek? Egyébként is az egyik kulturális céghez jelentkeztem volna szívem szerint. Csakhogy már betöltötték az állást, mire elhatároztam magam.

– Jó, szerinted van itt még kultúra?

Elmosolyodom, mert magam előtt látom, ahogy széttárja a kezét. Jogosan teszi fel a kérdést, mert szétrobbantották a színtársulatot, ahol játszott, azóta ő is olyan útkereső, mint én magam. Pedig amikor találkoztunk a középsőben, négyévesen, ő sem erre készült. Hogy konkrétan mire, azt már nem tudom, de az enyémre sem emlékszem, vagy nem akarok emlékezni. Annyi minden történt azóta, leszarom az álmaimat.

– Szerintem nincs.

– Na látod. Szóval örülj a játékbiznisznek. Az legalább nem dől be, és nem leszel rövid időn belül megint álláskereső.

– Ne is mondd. Ha nem közeledne a karácsony, akkor tényleg azt mondanám, hogy kivárok. De így… nem tehetem meg, hogy nem veszek ajándékokat, meg nem főzöm meg a halászlét. Az az egyetlen, amit meg tudok főzni. De! – emelem fel a mutatóujjamat. – Az én halászlém a legjobb. Vitathatatlanul.

Hallgatunk. Tudja ő is, hogy az enyém a legjobb. De annyi faszság kavarog a gondolatainkban. Legalábbis az enyémben. Le kéne már építenem ezeket. Talán tényleg ideje lenne elmennem arra a workshopra, ahová Lévaiék járnak. Meditálni, vagy mi a franc. Mindegy, de nekik, úgy látom, bejön az élet. Vagy csak azt hiszik.

– Összefuthatunk valamikor. – Nem kérdezi, hanem inkább csak közli. Bólogatok a mobillal a kezemben.

– Rendben.

– Mikor?

Olyan szarul nézek ki, ahogy csak egy, egykor jobb napokat látott marketinges kinézhet három és fél hónap munkanélküliség után. Ahhoz tehát kicsit össze kéne kapnom magam, hogy egy ismerőssel találkozzam, aki nem látott hetek-hónapok óta.