részlet

Copyright © Porkoláb Gyöngyi, 2024

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv Tillai Tamás

Szerkesztő Mörk Leonóra

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 687 104 8

TARTALOM

Bevezetés

Életünk meccsei
KEMÉNY DÉNES vízilabdaedző

A Lackfi-les
LACKFI JÁNOS költő

„Hazatalált”
ŐZE ÁRON színész

A komfortzónán túl
KRISÁN LÁSZLÓ üzletember, a KAVOSZ Zrt. vezérigazgatója

Nem lehet két úrnak szolgálni
EPERJES KÁROLY színművész

„Mindenki főszereplő az életünkben”
MEZŐ MISI zenész

„Mozaikokból áll az élet”
LITKAI GERGELY humorista

A legbátrabb dolog szeretni
SCHERER PÉTER színész

Ketten egy témáról
CSAPODY BALÁZS, CSAPODY BENCE

Kitörés
KOVÁCS KOKO ISTVÁN ökölvívó

BEVEZETÉS

Sok mindent csak álmodozva fedezhetünk fel – olvastam minap egy kiállításon. A lányom kifelé jövet meg is jegyezte, hogy láttam, anya, felírtad a telefonodba. Igen, felírtam, mert a szavaknak, mondatoknak nemcsak fontos szerepük, hanem a sorrendjükből adódóan nem várt hatásuk is van. Gyermekkorom óta szeretek engem megszólító mondatokat átfuttatni magamon. Az említett idézet kapcsán az álmok, a felismerés, a felfedezés témáját esett jól elemeire szednem, ahogyan édesapám annak idején a mosógépünket alkatrészekre szedte. Néha egy-egy szó, annak a hangulata, a mondatban betöltött szerepe, az általa felidézett illat képes útravalót adni, rendszerszemléletet teremteni, vagy ellentmondások feloldásában, a nehézségekkel való küzdelmekben segíteni. A generációk álmai a saját felfedezéseink, felismeréseink révén érnek célba, a kapcsolódások keresése pedig folyamatosan tágítja a nézőpontunkat.

Amikor ezt az interjúkötetet a kezébe veszi az olvasó, felmerülhet benne a kérdés, miért egy négygyermekes édesanya kezd el édesapákkal beszélgetni, mi lehet az én motivációm ebben a beszélgetéssorozatban. Ezt a kérdést én is feltettem magamnak, többször is. Miután többször nem találtam rá választ, végül arra jöttem rá, hogy talán saját magammal is készíthetnék egy ilyen interjút, hogy megtaláljam a magyarázatot.

Mindig kíváncsi voltam, és kreatív is, bár ezt csak felnőttként ismertem fel magamban igazán. Életem során a vágy és a valóság hol kézen fogja járt, hol eltávolodott egymástól. A szüleim mindketten orvosok. Édesanyám gyermekorvosként ha belépett egy kórterembe, a belőle áradó békességgel, nyugalommal és mosollyal mindenkibe reményt öntött. Engem sokszor próbált visszatartani és békességre inteni, amikor elragadott a szenvedély. Édesapám precíz, pontos, lelkiismeretes emberként pedig ugyanilyen sokszor magyarázta el nekem, mit, miért nem kellene, vagy nem akkor, és nem úgy kellene tennem. Értettem is, meg nem is, mire gondolnak.

Nagyszüleimtől sok olyan mintát kaptam, amelyeket csak később, már édesanyává érve értettem meg. Nagyapámnak a labdarúgó EB-ről és VB-ről készített táblázata a mai napig eszembe jut, amikor stratégia kialakítása a feladat, de nagymamám hamis túrógombócának készítésében rejlő kreativitás, leleményesség, az igényesség és praktikusság egyvelege is. Édesanyám megannyi óvó mondatát, a figyelmeztetését, hogy hasznos néha csendben maradni és csak figyelni, mára teljesen a magamévá tettem. De ugyanígy hálás vagyok édesapámnak is, amiért gyerekként a pincében órákig állva mellette megtanultam ráspolyozni, fúrni, fémet reszelni, barkácsolni, na és persze a hosszú beszélgetések során jól figyelni.

Négy gyermek édesanyjaként, egy női üzleti klub vezetőjeként tapasztalom, hogy a nők életében ma is a legnagyobb dilemmát a megfelelés jelenti. Az a kérdés, mi a fontosabb számukra, a hivatásukban fejlődni, a karriervágyaikat beteljesíteni, vagy családanyává lenni, és mindezt a saját elvárásaik szerint. Vajon csak mi csinálunk problémát abból, ami valójában egyszerű? Miért „vagy-vagy”? Miért nem lehet „és”? Lehet is, meg nem is. Életünket választások sora kíséri, egy-egy gondolat mögött észrevétlen, apró döntések rejtőznek. Jómagam is sok döntést hoztam életemben, és mindegyikért vállalom a felelősséget: azokért is, amelyek jónak bizonyultak és azokért is, amelyekről később kiderült, hogy nem. Életem egyik legmeghatározóbb döntését talán akkor hoztam meg, amikor egy akkor újszerű szakmai területet érintő, három hónapos londoni tanulmányutat mondtam vissza azért, mert az első gyerekemet vártam. Édesanyaként, nőként megannyi dilemmával találom szembe magam döntési helyzetben ma is, nap, mint nap, ahogy sokan mások is.

Az első két diplomám megszerzése után, friss külkereskedőként és marketing üzemgazdászként a multivilág marketingstratégiájának követése jelentette számomra a kihívást. Hogyan tudjuk megmutatni egy-egy termék vagy szolgáltatás valós értékét, sallangok nélkül, kreatívan, humorral fűszerezve, tudatosan átadni az üzeneteket, döntésre bírni a fogyasztót? A családomból hozott mintával párosulva ez a nézőpont tovább építette bennem a kíváncsiságot, és azt a működési módomat, hogy nehéz helyzetben a válaszokat, a megoldásokat keressem. Elgondolkodtató, milyen fontos feladat döntésre bírni egyéneket, hogy felfedezzék saját értékeiket, és azok szellemében kiálljanak önmagukért, vagy egy-egy ügyhöz, közösséghez csatlakozva képesek legyenek az együttműködésre. Éppúgy igaz ez édesanyaként, amikor a gyerekeinket igyekszünk menedzselni egy rendszerben, amelyet úgy hívunk, család.

Sok-sok példaértékű történetet lehet olvasni, amikor sikerült összehangolni a karriert és a családanya szerepét. A háttérben sok kicsi és nagy, fontos és jelentéktelennek tűnő, őszinte és félelemmel teli döntés kísérte mindegyik élettörténetet. Sok nehéz helyzetben éreztem úgy, hogy a szenvedély, az elhivatottság és a szakmaiság hármas egységének megélésen túl az jelenti a kiutat, ha a végsőkig megküzdök a szeretetért, az elfogadásért, az elismerésért, a befogadásért, ahogyan egy nő az anyává válásért küzd. A beszélgetések során megtanultam sok mindent, amiben addig bizonytalan voltam, például azt, hogy nem ciki kérdezni, ha nem értünk valamit. Szabó Magda írja, hogy: „A nő erős és bátor és ha felismeri a maga küldetését, bármire képes.” Ez az idézet erőt ad nekem ma is.

Egy ismerősöm gondolata szerint a semmiből nem lesz semmi, mindig valamiből fakad a minőség. És hogy miből is? Édesapám híres rántott húsa jut eszembe, amely értékes, minőségi összetevőkből áll, és a receptje ezer évre titkosítva van. De a viccet és a rántott húst félretéve, a minőség belőlünk, emberekből, nőkből és férfiakból, anyákból és apákból, gyerekekből és felnőttekből, közösségekből fakad, abból, hogy ahányan vagyunk, annyifélék lehetünk, annyiféleképpen gondolkodhatunk, cselekedhetünk. Ám a családban is a legfontosabb feladat, hogy halljuk meg egymás hangját, fogadjuk el egymást, és engedjünk mindenkit szóhoz jutni. Ez a demokráciánk és az emberi méltóságunk alapja is.

Megannyi tenni akaró, közösséget kovácsoló, értéket teremtő, szeretetre és válaszokra váró emberrel találkoztam és dolgoztam együtt, marketing közgazdászként éppúgy, mint később kulturális-egészségügyi stratégiák gyártása, programok szervezése során. A velük való közös munka során jöttem rá, hogy a problémák megoldása, a nehézségek könnyítése, a veszteséghelyzetek átfordítása, a válaszok magunkban való felfedezése, a változtatás első lépésének megtalálása kapcsolt össze bennünket, és jelentette számomra a felhajtóerőt.

Igenis, számomra a nehéz helyzetek adták a figyelmet, a gondoskodást, a törődést. Beszélgetések, történetmesélések révén megtalálni a válaszokat komoly kihívást jelentettek számomra a kulturális produceri feladataim, a hospice ellátásban végzett munkám során éppúgy, ahogyan a mindennapokban, a négy gyerekem jelentette kihívásokkal birkózva.

Aztán amikor a Tankcsapda sajtófőnöke, Bakó Csaba egy debreceni rádió vezetője lett, és újra megkeresett, hogy csináljak egy rádióműsort, beadtam a derekamat. A végső lökést egy érdekes program szolgáltatta, ahol az anyaság és a hivatás összeegyeztethetőségét boncolgattuk, és én bedobtam az apaság témáját. Mégiscsak sok nő ült a nézőtéren, gondoltam, hadd élvezzék a programot. A komoly és könnyedebb női témák mellett a legnagyobb sikert valóban az édesapák olykor vicces, olykor pedig megható megnyilvánulásai aratták. Győrfi Pál, Bereczki Zoli sztoriztak, Csányi Sándor és Kiss Gergely ugratták egymást. Másnap hívtam Bakó Csabát, hogy rendben, belevágok, nézzük meg, mi lesz belőle. Mire ő válaszolt is, hogy akkor a héten vasárnap indul az adás, és mi lesz a címe, mert promóciós anyagot kell gyártani hozzá. Hirtelen azt mondtam, legyen Apamondta.hu. Csabi felnevetett, hogy ez nem igazán rádióműsorcím, de legyen.

Így indult el éppen a covid előtti év decemberében egy olyan többgenerációs rádiós beszélgetéssorozat, amely során a tudatosan megélt, vagy a tudatalattinkban hozott generációs mintákat igyekeztem történetek révén előcsalogatni. A különböző szakterületeken tevékenykedő édesapák meglepetésemre örömmel jöttek a hívásomra. Én pedig kérdeztem, előbb félve, aztán egyre bátrabban és kíváncsibban. Az apává válás kihívásaitól a gyermeki rajongáson, a mindennapok teendőin át a biztonságról, a jelenlétről, a szigorról, a megélt csínytevésekig; megannyi téma került szóba. Előttem az utódom, avagy mennyire esett messze az alma a fájától – szoktuk hallani. És azt is, hogy apa csak egy van, minta azonban sokféle lehet.” Így lett az apamondta.hu egy olyan platform, ahol bátor, őszinte, önkritikus megnyilvánulásokat hallhatunk apai szerepekről, immár a saját YouTube podcastcsatornámon is.

Mindannyian keressük az igazságot az életben, a kapcsolatainkban, a munkánkban, a környezetünkben. Vendégeim történetei olyan összefüggésekre világítottak rá, amelyek komoly generációs mintákat hoztak felszínre a példaképek, a tisztelet, a viszonyulások, a méltóság, a hivatás választása és átadása, a családon belüli szerepek témájában. Aztán egyszer csak azon kaptam magam, hogy az Apamondta.hu történetei a mindennapokban is elkísérnek. Ennek nyomán megszületett bennem a vágy, hogy könyvben is továbbadjam őket, hátha segíthetnek másokat abban, hogy a saját családi történeteiket dokumentálják.

Ezekből a történetekből született meg az Apa mondta című szerkesztett kötet, amely a teljesség igénye nélkül próbál különböző hivatású édesapákat bemutatni, egyformán felvillantva a féltést, a gondoskodást, a meg nem értést, és persze a szeretetet, amelyből mindezek fakadnak. Nosztalgiázni, történeteket feleleveníteni mindannyian szeretünk, ilyenkor lepereg előttünk a múlt filmje, amelyet újranézve válaszokat kapunk a jelen kérdéseire. Nahát, most értettem meg! Nem csoda, hogy ilyen vagy! Ezek a felismerések hol feloldozást adnak, hol átsegítenek bizonyos dilemmákon.

Életünk utazásain kihívások sora ér bennünket. Ennek során megannyi eligazító tábla mutat irányt, aztán ki-ki belátása szerint kezeli őket. Előre nem várt fordulatok, megmagyarázhatatlan történések kihagyhatatlan részei egy utazásnak, és ezek értelmezése és a rájuk adott reakcióink mind a javunkat szolgálják. Sok műsor, beszélgetés próbál tanácsot adni, hogyan lehet jól utazni, a csomagjainkat hasznosan kezelni, vagyis épp annyit vinni, amennyit elbírunk. De milyen csomagokat viszünk magunkkal? A sajátjainkat, vagy mások ránk hagyott poggyászait?

A generációkon átívelő minták megismétlődnek, újra és újra megmutatják magukat. Visszaadni, átadni valamit abból, amit kaptunk a felmenőinktől, különleges belső vágy és felemelő érzés, egyfajta belső utazás, megtisztulás. Életek, sorsok, történetek, kapcsolatok vesznek körül minket, határozzák meg a hangulatunkat, és hatnak a döntéseinkre is. Az élet mesébe illő, boldog vagy szomorú eseményei azt a cél szolgálják, hogy egyértelművé tegyenek dolgokat számunkra.

Mesebeli üvegcipőnk, amelyet egy döntés elől való menekülés során ottfelejtünk, mindannyiunknak van. De van-e bátorságunk visszaszaladni érte, amíg nem késő? Tele vágyakkal, álmokkal, célokkal indulunk el a hivatás, életünk párja, vagy a boldogság keresése útján. Megannyi elénk gördülő kő, mellénk csapódó idegenek és ismerősök, érdekes fordulatok állítanak minket próba elé, és teszik fel a kérdést: tudod-e valójában, mit akarsz? És ha igen, meg tudod-e mondani, hogyan szeretnéd azt elérni?

Sokan, sokféleképpen szeretnék megtalálni az elveszített vagy otthagyott üvegcipőjüket. Döntéseik elől menekülve hagyják maguk mögött a vágyaikat, a céljaikat, és várják, hogy valaki bizonyosságot nyerve szaladjon utánuk, és mondja azt, hogy az az üvegcipő csakis őrájuk illik.

Szembe merünk-e nézni azzal, hogy mi vagyunk a kiválasztottak, a szerencsések? Merjük-e észrevenni a lehetőségeket? Merünk-e hinni a véletlenekben? Ha a cipő csakis ránk illik, nem mondhatjuk, hogy ez nem a mi utunk. Miért várunk sokszor arra, hogy valaki más találja meg az elvesztett vágyainkat, örömeinket, és ne mi magunk? Ehhez pontosan tudnunk kellene a méretet, a formát és az anyagot, amely számunkra is elfogadhatóvá teszi a viselt lábbelit, vagyis azt, hogy milyenek vagyunk, az erősségeinkkel és a hiányosságainkkal együtt.

Ha valaki megtalálja a maga üvegcipőjét, és bizonyosságot lel, hogy az az övé, vigyázzon rá, mert az álmok valóra válhatnak, és sok mindent valóban csak álmodozva fedezhetünk fel.

Hadd meséljek el egy másik történetet! Pár évvel ezelőtt egy képzésről hazafelé jövet, négyen ültünk az autóban, és az átélt élményekről beszélgettünk, amikor megszólalt a telefonom. Felvettem, majd csak annyit tudtam mondani: igen, értem, értem, sajnálom, nagyon sajnálom. Legalább hamar történt, nem szenvedett sokat. A többiek nem kérdeztek semmit. Éreztem, hogy tudják, itt most valami tragédia történt. Egy darabig csendesebben beszélgettek tovább, hagyták, hogy az ablakon kibámulva befelé nézzek.

Aztán megtörve a csendet mesélni kezdtem, hogy az édesapámék hárman testvérek, mind fiúk, és az idősebb testvérének sajnos nem lett gyermeke, pedig mennyire vágyott rá. Elvált, majd újranősült, az új párja családját ajándékba kapta gyermekekkel, unokákkal együtt. Elfogadták, befogadták szeretettel, talán maga sem fogta fel igazán, hogyan kárpótolta az élet, amiért neki magának nem született gyereke. A telefonhívást azért kaptam, mert meghalt. Érdekes módon aznap volt apák napja, az ő napja is, hiszen élete végére lettek gyermekei, unokái, akiket már pótnagypapaként láthatott születésükkor. Azon tűnődtem, hogy ha el kellett mennie, a legszebb napot választotta. Az apák olykor szótlanok, csendesebbek, nem szeretnek az érzéseikről beszélni. Az autóban csend lett, és ez többet mondott minden hangos szónál.

A történet mindenkiben elindított valamit. Az természetes, hogy egy nő vágyik gyermekre. Anyává lenni maga a befogadás, a teremtés, az újjászületés, a megfoghatatlan öröm és boldogság kiteljesedése. Ebben mindannyian egyetértettünk. Aztán kicsit érzékenyebb női téma került előtérbe. Vannak olyan nők, akiknek sajnos nem adatik meg a saját gyermek élménye, elmarad a kilenc hónap, az aranyóra, elmarad a rugdalózó talpak, könyökök, az egyre gömbölyödő pocak simogatásának élménye. Mégis hordozzák magukban a gondoskodás képességét, nem könyvekből tanulva, hanem csak úgy spontán. De mi a helyzet a férfiakkal?

Keveset beszélünk viszont arról, miként jelenik meg egy férfiban az apai vágy. A kívánság, hogy gyermeket szeretne, családot szeretne, vagy azt szeretné, hogy egy kiválasztott nő legyen a gyereke anyja. Megannyi választ hallottunk már, és talán csak utólag gondolkodunk el azon, vajon mi is lehetett az apává válás mozgatórugója. A nagybátyám szeretett volna utódot, mert szerette a gyerekeket, és remekül beszélt a nyelvükön. Aztán az élet nem így hozta. Az autóban az útitársaim viszont megemlítettek egy másik esetet, ahol a férfi otthagyta a családját két gyerekkel, ma sem kérdezi meg, hogy vannak. Nehéz sorsok, terhek, nincsenek sémák a megoldásra, és nincsenek mindenkinek szóló jó tanácsok. A történetek mesélése viszont mindig segít, feloldozza a fájdalommal teli emlékeket. Nagy munka eljutni az elengedéshez, az elfogadáshoz.

A mindennapokban előfordul, hogy az édesapák úgy érzik, mintha a kispadon ülnének, és csak akkor ugranak be a pályára, ha szólítja őket a csapatkapitány. Na de milyen poszton is? Biztos, hogy bemelegítve, megfelelő információk birtokában szaladnak be a pályára? Mi az ő szerepük, milyen élményeken keresztül válnak édesapává?

Vannak emberek, akik érdekesen mesélnek, néha pusztán a létezésükkel, a szeretetükkel, a figyelmükkel, a tetteikkel adnak inspirációt másoknak. Sok könyv született arról, milyen a jó szülő, a jó kapcsolat, a jó anya-lánya, apa-lánya viszony, és hogy a gyermek személyiségfejlődésének bizonyos életszakaszaiban melyik szülőtől milyen mintát kap. Milyen meghatározó az apa szerepe, az, hogy milyen példát mutat emberségből, gondoskodásból, szeretetből, értékekből, kitartásból, megbocsátásból. Az anyai szeretetről, gondoskodásról és az ezzel kapcsolatos társadalmi elvárásokról is olvashatunk sokat, de az apai szerepekről, feladatokról, viselkedési mintákról sokkal kevesebbet. Ki mástól tanulhatja meg ezeket egy férfi, mint a saját felmenőitől? Sokszor apró dolgok válnak jelentőségteljesebbé jó néhány év távlatából. A folyamatos párbeszéd, a történetek mindig segítenek újraértelmezni az életünk egy-egy szakaszát.

Édesapám sikeres főorvosként ment nyugdíjba, megannyi fontos szakmai eredményt éltünk meg a családban együtt vele. Büszke voltam rá, büszke arra, ahogyan a betegeire figyelt, ahogyan próbált kérdezni, őszintén kommunikálni. Mégis amikor a hetvenedik születésnapján megkérdeztem tőle, mire a legbüszkébb, azt válaszolta: van mivel dicsekednem, hiszen jól vagyok, és van hét gyönyörű unokám! Ugyanezt az egyik vendégem úgy fogalmazta meg: egészség, elég forrás a mindennapokra, és hobbi – ez legyen, meg szeretet!

Az Apa mondta kötet szereplői között megismerhetjük a zenészt, aki eredeti szakmája szerint kosárfonó; a színész-rendezőt, aki asztalosnak tanult; a humoristát, aki ma a fenntarthatóság élharcosa; a gasztrovilág hídépítőjét, aki a nagymamája túrógombócára esküszik: őket mind összeköti a hazatalálás vágya. Az apamondta.hu beszélgetéseiből kiderül, kinek mi jelenti az otthont, a hazatalálást, a hűséget és hűtlenséget. Mára közel háromszáz vendéggel beszélgethettem generációs értékek után kutatva, érdekesebbnél érdekesebb történeteket, belső lelki feltárulkozásokat kaptam, vidáman, szomorkásabban, hol így, hol úgy, ugyanolyan változatosan, amilyen maga az élet.

A beszélgetések végén feltett kérdésre, mi él bennük tovább abból, amit az édesapjuktól vagy a nagyapjuktól kaptak, sokféle válasz érkezett. Olykor csak egy mondat, egy tekintet, máskor egy-egy hosszú történet. Generációs mintákat, lenyomatokat személyes történeteken, élményeken keresztül bemutatni bátorság és felelősség. Az elénk táruló családregények sora olyan világot tár elénk, ahol barangolunk korok, szokások, hagyományok, vallások, családi kultúrák, történelmi események közepette, és a történetek révén résztvevőkké válunk. Ez a tíz interjúból álló kötet fontos mérföldkő az életemben. Bármikor, bárhol felüthető. Az olvasó erőt meríthet a benne szereplő emberek személyes történeteiből, gondolataiból, érzéseiből, és indíttatást kaphat arra, hogy maga is kérdéseket tegyen fel.

Köszönöm édesapámnak a sok őszinte beszélgetést, amelyeket ma még jobban értékelek, mint tinédzser koromban. Köszönöm mindenkinek, aki biztatott és mellettem állt, amikor a kérdéseimmel bombáztam őket. Köszönöm a gyermekeimnek, hogy folyamatosan elém tárják a világ eseményeit. Ők azok, akik malterként tartják össze az életemet. És köszönöm édesanyámnak a szeretetet, és azt, amiért hagyta, hogy kíváncsivá legyek.

Porkoláb Gyöngyi

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Mohave – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License