Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Agustina Basterrica

Las Indignas

Alfaguara, 2023

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Bata István

Olvasószerkesztő:

Kalocsai Judit

Borító:

Varga Balázs

ISBN 978-963-551-230-0

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2023, Agustina Basterrica

© Hungarian translation 2025, Bata István

© Hungarian edition 2025, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Ezen a helyen nem voltak sem tükrök sem ablakok

egymást néztük a katasztrófa mocskolta

falak között eredettelenül gyökereink

korbácsok közé gabalyodtak

Gabriela Clara Pignataro

… hallgattam a sötét földet, ahogy mondja a néma beszédet.

William Faulkner

El lehet felejteni, milyen alakú a fény?

Ximena Santaolalla

Valaki felsikít a sötétben. Remélem, Lourdes az.

Csótányokat tettem a párnájába, és összevarrtam a huzatot, hogy csak nehezen jussanak ki, hogy aztán ott mászkáljanak a feje alatt vagy az arcán (még jobb lenne, ha bejutnának a fülébe és a dobhártya alá fészkelnének, hogy úgy érezze: a lárvák az agyán dörömbölnek). Apró réseket hagytam, hogy csak apránként és nagy erőfeszítések árán kecmereghessenek ki, mint amikor a kezemmel kapom el (és zárom az öklömbe) őket. Némelyikük harap. Rugalmas vázuk képes összelapulni, így az egészen apró réseken is átférnek, akár napokig is elélnek fej nélkül, hosszú ideig kibírják a víz alatt, egyszóval lenyűgöző teremtmények. Szeretek csótányokkal kísérletezni. Letépem a csápjaikat. A lábukat. Tűvel szurkálom a testüket. Szétnyomom őket egy üvegpohárral, hogy alaposan tanulmányozhassam primitív és brutális felépítésüket.

Leforrázom őket.

Megégetem.

Elpusztítom.

* * *

Apró, kihegyezett madártollal írok, amelyet gondosan fehér hálóingem redői közé rejtek; a tintát a padlódeszkák alatt tartom. Amikor magammal kell vinnem, a lapokat egy magam készítette övvel szívtájékon a testemhez erősítem a szürke zsákruha alatt. Azok hordták ezt a ruhát, akik előttünk itt éltek. Papok, szerzetesek vagy effélék lehettek, puritán férfiak, akik ezt a középkori életformát választották. Már rég halottak, bár többen mondják, hogy a sötétben a szemük sarkából látják őket. Azt beszélik, hogy amikor megérkeztek az elpusztított földről, a romba dőlt világból, sem az Egyedüli, sem a Rendfőnöknő nem talált mobiltelefonokat vagy számítógépeket.

* * *

A kiválasztottak egy csoportja belépett a Mennybemenetel Kápolnájába. Három Ifjú Szentet kísértek az oltárhoz, akik kezüket az őket vezető szolgák vállára tették. Gyönyörűek voltak: ilyen szép csak az lehet, aki Isten érintését viseli magán. A levegő édes, friss aromával, a misztikum illatával telt meg.

A Mennybemenetel Kápolnájának ólomüveg ablakain beragyogó nap mulandó mozaikként tündöklő apró, áttetsző ékszerekkel töltötte meg a teret.

Az égboltot felhő takarta el, az átlátszó színek elolvadtak, mégis tisztán láttuk az egyik Ifjú Szent arcán lecsorgó vércsíkot, amint vörös foltot festett hófehér tunikájára. Mindnyájan tudtuk, ki volt az, aki a ceremónia előtt ilyen kontár módon varrta össze a szemüket: Mariel. A lusta és ügyefogyott Mariel, aki két tenyerét szürke zsákruhájába törölgetve gyászos arccal nézett felénk. Kíváncsi vagyok, hogy hívhatták, mielőtt a Mariel nevet megkapta.

A Rendfőnöknő az oltár mellett állt a sötétben. Láttuk, amint fekete csizmás lába hangtalanul kopog a padló világos fáján. Katonai csizma, ahogy a nadrágja is fekete, katonai viselet. Másik lába sötétben maradt, így nem tudtuk kivenni, ott van-e mellette a korbács. Tudtuk, hogy az Egyedüli is ott van az oltárnál, a fából készült háromszárnyú paraván mögött, amely eltakarta a szemünk elől. (Csupán a kiválasztottaknak és a Megvilágosodottaknak adatott meg az a kiváltság, hogy láthassák Őt). Megszólalt. Arról beszélt, hogy a megvilágosodáshoz magunk mögött kell hagynunk a múltunkat, a rossz Istent, a hamis fiút, a negatív anyát, a közönséges gondolatokat, az éjszaka mocskát, amely lassan és észrevétlenül mérgezi meg a vérünket.

Az ereket néztem a csuklómon, és ujjammal megérintettem az egyik kék vonalat.

Megtisztulni.

Méltatlanoknak nevezett bennünket, ahogy mindig, amikor három- vagy kilencnaponként összegyűltünk a Mennybemenetel Kápolnájában (sosem tudtuk pontosan, mikor hívnak össze minket). Újra kimondta a „méltatlan” szót: hangja halottakat életre keltő erővel verődött vissza a kőfalakról.

Az Ifjú Szentek a Legfőbb Himnuszt énekelték, az eredetit, az egyik legfontosabbat, amely megerősíti az isteni érintést. Nem értettük a szavakat, ezt a nyelvet csak a kiválasztottak ismerik. Az Egyedüli újra elmagyarázta, hogy a himnusz arról szól, hogyan védelmez bennünket a fertőzéstől a mi Istenünk a Megvilágosodottak által, és hirdeti, hogy „hit nélkül nincs oltalom”.

Némi drámai hatásszünetet követően az Ifjú Szentek tovább énekeltek. Láttam, amint ezernyi fehér szirom, liliomok szirmai repülnek ki a szájukon, és villódzva foszlanak lassan semmivé. Daluk az univerzum hangján zengett, együtt rezegve a csillagok fényével (az Ifjú Szentek szemhéját azért varrják össze, hogy figyelmüket ne vonja el a világi hívság, hogy magukba fogadhassák a mi Istenünk minden rezdülését). Nyakukban ott lógott a Szent Kristály mint szentségük jelképe és bizonyossága, a tisztaság áttetsző kvarckristálya. Ragyogó fehér tunikájuk makulátlanul tiszta volt. Néma elragadtatással és megkönnyebbüléssel hallgattuk őket: az a cappella zene elterelte figyelmünket a tücskök agyzsibbasztó zajáról.

Az Ifjú Szentek tovább énekelték a Legfőbb Himnuszt, mígnem már mindhármuk szeméből folyt a vér. Mariel elfojtott sikollyal kitépett egy csomót a hajából. Mind ránéztünk, tekintetünk megállapodott szinte kopasz fején. Mikor ideérkezett, még dús haja volt, és nem mutatta a fertőzés jeleit, ezért nem szolgának szánták. Nem értettük, miért csúfította el magát ilyen konokul. Néhányan kárörvendő mosollyal nyugtáztuk, hogy Mariel súlyos büntetésben részesül majd, míg mások arcukat kezükbe temetve, imádkozást mímelve próbálták titkolni bűnös örömüket.

Az Ifjú Szentek még énekeltek az oltárnál, de mi már nem figyeltünk: az járt a fejünkben, melyikünket választják majd ki, hogy feltakarítsa a padlóról a vért, melyikünk éjszakája telik az Ifjú Szentek szemhéjának ápolásával és újbóli összevarrásával, és melyikünk feladata lesz végrehajtani a Marielre kiszabott megtorlást. Én már régen kiötlöttem a tökéletes büntetést, és most kezemet összekulcsolva fohászkodtam, hogy módom nyíljon azt bevégezni.

Az egyik Ifjú Szent ájultan roskadt össze. A szolgák a karjánál fogva becipelték a kiválasztottak kamrájába. A Rendfőnöknő megállt az oltár közepén, és távozásra intett bennünket. Az Egyedüli még mindig a paraván mögött volt, legalábbis így képzeltük, mivel sosem láttuk távozni. Nem tudjuk, hogy néz ki. Van, aki szerint olyan szép, hogy ránézni is fáj, míg mások szerint tekintete hipnotikus, mint a lefelé tartó spirál. Mindez persze csak találgatás, hiszen mi, méltatlanok sohasem láthatjuk Őt.

Némán, visszafojtott bosszúsággal, dühünket leplezve álltunk fel, hiszen nem mindennap hallhatja az ember énekelni az Ifjú Szenteket, akik törékenyek, némelyikük el sem bírja az általuk megszólaltatott szent szavak súlyát (a szavakét, amelyeknek hála nem veszítjük el a kapcsolatot a mi Istenünkkel), elviselhetetlen számukra a sötétségben felvillanó szent fény.

Padlótakarításra osztottak be, így a Mariel példás megbüntetésére kieszelt tervem füstbe ment. Úgy hallottam, hogy meztelenre kell vetkőznie, és Lourdes egy tűt döf valamelyik testrészébe. Ez jó lecke lesz neki, egyszerű és elegáns. Örültem volna, ha nekem jut eszembe, de nincs mit tenni, a legjobb büntetéseket mindig Lourdes találja ki. Mindig az övét választják.

Az én felajánlásom és áldozatom, amelyet a Rendfőnöknő megkövetelt, a kiválasztottak vérének feltakarítása volt.

A Mennybemenetel Kápolnáját félhomály uralta, bár meggyújtottam néhány gyertyát, hogy lássam a padlón a vörös foltokat. A gyertyák imbolygó fénye furcsa formákat, táncoló figurákat festett a sötétségbe bújó falakra.

Az Ifjú Szentek vére (ahogy minden kiválasztotté) tisztább, ezért azt szolgák nem takaríthatják. Lassan érintettem meg a foltokat, miközben próbáltam átérezni az emelkedettséget, elűzni a bűnös, alantas gondolatokat, a hátrahagyott régi világ halványuló emlékét, és megélni az örömöt, hogy a Szent Testvériség része lehetek. Vérfoltos ujjaimat végighúzva a nyelvemen éreztem a szárnyas rovarok és az éjszakai sikolyok ízét. Tudtam, hogy az egyik Ifjú Szent meg fog halni. Ez örömmel töltött el, mert amikor egy kiválasztott meghal, gyönyörű temetést rendeznek neki. El kell érnem, hogy ezúttal engem válasszanak ki a helyére.

Még a padlót sikáltam, amikor szinte lebegve bejött egy Teljes Aura, és leült az egyik padra. A padlón térdeltem, így nem vett észre. Noha tudtam, hogy nem hall, néma mozdulatlanságba merevedtem, mert még sosem láttam ilyen kiválasztottat. Megismertem a kezén és a lábán lévő sebhelyekről, a nyakában lógó átlátszó kvarcról (a kiválasztottak kristályáról) és áttetsző fehér tunikájáról. Hosszú haja eltakarta feleslegessé vált fülét, az átszakított dobhártyát. Semmilyen zaj nem vonhatta el a figyelmét. Kevesen vannak, így hallottam. Kezét mozgatva mintha valamit megérintett volna a levegőben.

A Teljes Aurák képesek megfejteni az isteni jeleket, a rejtett üzeneteket, amelyeket a Mennybemenetel Kápolnájában az Egyedüli közvetít felénk. Ez okozza a hegeket: az isteni kinyilatkoztatások megértése nyomokat hagy a testükön (sebeket, soha be nem gyógyuló stigmákat a törékeny bőrön), hogy ne feledjék a jelenlétét. Mintha fény sugárzott volna belőle, amely képes megidézni az angyalokat. A félhomályban hunyorítva láttam a sziluettjét megkoronázó aurát. Csodásan ragyogott, a fejét körülvevő tűzlándzsák mintha saját életet éltek volna. Káprázó szemem lehunyva éreztem, hogy abban a tökéletes időben, ahol ő él, nem létezik a fájdalom.

Megszólalt. Hangjának erejével üveget lehetett volna repeszteni. Eszelős, töredezett beszédéből egyetlen szót sem értettem. A Rendfőnöknő azonnal megjelent a Mennybemenetel Kápolnájában, gyors, kopogó léptekkel a Teljes Aurához sietett és megragadta a karját. A kiválasztottak (a megcsonkítottak) a Mennybemenetel Kápolnája mögött élnek, lakókamráikba nekünk nincs bejárásunk, oda csak az Egyedüli, a Rendfőnöknő és az oda beosztott szolgák léphetnek be. Valaki nyitva hagyta az ajtót, és a Teljes Aura kiszökött. A Rendfőnöknőnek azonban óvatosnak kellett lennie, hiszen egy megnyilatkozó Teljes Aurát nem szabad felébreszteni. A szál, amely a mi valóságunkhoz köti, könnyen elszakadhat, ő pedig a Megfoghatatlan Dimenzióban, a levegőn túli helyen reked. Ez eddig csak két kiválasztottal fordult elő, akiket soha többé nem láttunk.

Valamelyik szolgát meg fogják büntetni, amiért nyitva hagyta az ajtót. A Rendfőnöknő gondoskodni fog róla, hogy megkapja a magáét.

A Rendfőnöknő bosszús pillantást vetett rám, én azonban lesütöttem a szemem, ahogy azt a magunkfajtától elvárják az ő fenséges jelenlétében. Semmi kedvem nem volt belenézni azokba a szemekbe, amelyekben egy jégvihar tombolt.

Befejeztem a takarítást, és a cellámba indultam. Előtte végigmentem a folyosókon, majd úgy fordultam, hogy láthassam a fekete faragott ajtót. Senki sem vett észre, így az ajtóhoz léptem, és megérintettem. Az ajtó mögött ott a Megvilágosodottak Menedéke. A Megvilágosodottak a többi kiválasztottól elkülönítve élnek, mivel ők a Szent Testvériség legféltettebb kincse (ezért nem is csonkítják meg őket, mint az Ifjú Szenteket, a Lélektükröket és a Teljes Aurákat). A folyosó hosszan nyúlik, messze a celláktól, ahol mi, a méltatlanok élünk. A folyosót megvilágító gyertyákat a szolgák minden este újra cserélik. Üres cellák sorakoznak egymás után, középen pedig ott az ajtó, amelynek küszöbét csak a Megvilágosodottak léphetik át.

Tudtam, hogy nincs sok időm, és kockázatos, amit teszek, mégis végigsimítottam a cibóriumot tartó angyal szárnyait, a liliomszirmokat és a csalogány tollait. Közben elképzeltem a napot, amikor Megvilágosodottá szentelnek (és nem kiválasztanak, nem akarom, hogy kiválasszanak), amikor a nyakamba akasztják a Szent Kristályt, és megnyílik előttem ez az ajtó; ebben a pillanatban macskanyávogás-szerű sírást, majd fojtott kiáltást hallottam; olyan volt, mint egy morgás, egy rejtőzködő állat csendes, fájdalmas nyöszörgése. Hátraléptem az ajtótól, és futásnak eredtem.

* * *

Senkinek nem mondhatom el, hogy láttam egy Teljes Aurát. Ha megteszem, a méltatlanok, amiért nem ők voltak tanúi a csodának, és amiért volt merszem megosztani velük az élményt, olyan dolgokkal vádolnak majd meg, amelyeket nem követtem el. A Rendfőnöknő a Némaság Tornyába száműz, amely a Megtisztulás Kolostorának közelében áll. A Némaság Tornya (ez a hely mindannyiunkat rettegéssel tölt el) kőből épült, a falhoz tapad (úgy hisszük, hogy annak idején itt virrasztottak a szerzetesek). Az apró, üvegtelen ablakokkal tűzdelt kör alakú torony olyan magas, hogy ugyancsak nyújtózkodni kell, ha látni akarjuk a tetejét, ahová nyolcvannyolc, rideg kőből épült csigalépcső vezet fel.

Otthagynának étlen-szomjan, egyedül a szabad ég alatt, kitéve a tücskök zajának, ennek a hipnotikus, éteri és félelmetes hangnak, távol a Szent Testvériség Házától.

Egyedül a sötétben világító csontok között.

* * *

Ablak nélküli cellámban írok a kicsiny gyertya gyorsan ellobbanó fényénél. Loptam egy kést a konyháról, amellyel apránként rést vájok a falba, ahol bejut némi levegő és fény.

A papírlapokat az ágynemű között, a padló deszkalapjai alatt rejtem el. Amikor takarékoskodni akarok a szerzetesek által itt hagyott tintával, tűvel szurkálom magam, és a saját véremet használom. Innen a foltok, amelyek sötétek, mint a jáspis. Néha szénből vagy az összegyűjtött növényekből készítek tintát, bár ez veszélyes, mint ahogy veszélyes leírni mindezt ebben a pillanatban, ezen a helyen, de meg kell tennem, hogy felidézzem, ki voltam, mielőtt a Szent Testvériség Házába érkeztem. Mit csináltam, honnan jöttem, hogy éltem túl? Nem tudom, valami eltört a memóriámban, képtelen vagyok emlékezni.

Sok oldalt elégettem, tiltott oldalakat, amelyek róla szóltak, aki a lázadók, az engedetlenek zónájában van eltemetve: Helenáról.

* * *

A köd az elpusztult földről, a megsemmisült világ felől érkezett. Hideg, ragacsos, mint a pókháló, de ha megérintjük, szétfoszlik az ujjaink között. Egyesekből mindenféle allergiás reakciót váltott ki, viszketést, erős fájdalmat. Egy szolga bőre elszíneződött. Soha többé nem láttuk.

Nehezen kapunk levegőt.

Napok óta egyre több áldozatot kell hoznunk, mert a kiválasztottak értelmezték a mi Istenünk által küldött jeleket, és a Megvilágosodottak kinyilatkoztatták, hogy „hit nélkül nincs oltalom”. A Megvilágosodottak megérzik a közelgő katasztrófákat. Csak ők ismerhetik Isten nevét, amely a többiek számára kimondhatatlan, hiszen ahhoz ismerniük kellene a titkos nyelvet, amely rejtőzködik, mint az önmagát felfaló fehér kígyó. A titkos nyelven beszélni olyan, mint darabokra szakadni, dallama, mint az üvegcserepek zenéje, mintha skorpiókkal lenne teli a száj.

Nehéz a mozgás, de meghozzuk az áldozatot, hogy enyhítsük a köd okozta kárt. Van, aki böjtöléssel sújtja magát, mások a térdükön járnak. Lourdes üvegtörmeléken ülve vezekel.

A nap elhomályosult. Fénye erőtlen, sugarai nem adnak sem fényt, sem meleget. Mintha örök éjszakában élnénk.

Hit nélkül nincs oltalom.

* * *

A Megvilágosodottak azt mondták, hogy folytatnunk kell az áldozatokat, különben megkövül a levegő, és valamennyien fosszíliává merevedve pusztulunk el a ködben. Bízunk a Megvilágosodottak kinyilatkoztatásaiban, hiszen a kiválasztottak minden erényét magukban hordozzák. Ők a fény követei, ott van bennük az Ifjú Szentek éteri hangja, a Teljes Aurák prófétai látomásai, és a Lélektükrök tökéletes hallása. Ők közvetítenek köztünk és az ősi istenség, az öröktől létező, az ember által teremtett más istenek előtt létezett, rejtőzködő Isten között.

A Rendfőnöknő hangja végigsüvít a folyosókon: „Hit nélkül nincs oltalom.” Köhögünk. Habzó nyálat köpünk, ráz bennünket a hideg. A hőmérséklet tovább csökkent. Féltjük a kertben a termést, amellyel a kiválasztottakat és a Megvilágosodottakat tápláljuk.

A takaró alatt írok, a gyertya csekély melegéhez húzódva. A véremmel írok, még meleg, folyékony. A hidegtől sajognak az ujjaim. Az áldozatunk fontos. Önzetlen tetteink jutalma a Szent Testvériség Házának fennmaradása. Fiatal nők vagyunk, nem mutatkoznak rajtunk a fertőzés jelei, sem a szolgák korai öregedése, testünkön nincsenek foltok, megvan a hajunk és minden fogunk, nincsenek csomók a karunkon, sem fekete hegek a bőrünkön. Néhány méltatlan mártíráldozat gyanánt vállalta, hogy kitisztítja a szolgák fekélyeit. Nem tudják elrejteni arcukról az undort és a megvetést, némán áldozzák fel magukat.

* * *

Három napja lélegezzük be a ködöt.

Egyesek kételkedni kezdtek az áldozatok hatásosságában. A Rendfőnöknő megbüntette őket.

Az ebédlőben alszunk, mert ott az alacsonyabb mennyezetnek és a kisebb ablakoknak köszönhetően jobban megmarad a meleg. Hogy meg ne fagyjunk, a szolgák máglyát gyújtottak a terem közepén a vörös kőpadlón. Az egyébként egymással szemben álló asztalokat összetoltuk, és a cellákból áthozott matracokon alszunk.

A szolgáknak megengedtük, hogy velünk aludjanak, nem akarjuk, hogy megfagyjanak, hiszen szükségünk van a munkájukra. Nem tudom, milyen körülmények között alszanak a kiválasztottak és a Megvilágosodottak, de mivel ők a legnagyobb kincsünk, nincs kétségem afelől, hogy megfelelően gondjukat viselik.

Nekem Mariel jutott alvótársnak, akinek jókedve volt, mivel a köd miatt elhalasztották a Lourdes által kiszabott büntetés végrehajtását. Suttogva elmesélte nekem, amit magányos Máriától hallott, akinek Lourdes mesélte, hogy minden Megvilágosodottnak kihúzzák a fogait és kivágják a nyelvét, mert Isten nevének a kimondásához helyre van szükség. Azt is elmondta, hogy mások azt mesélték neki, hogy a faragott fekete ajtó mögül, a Megvilágosodottak Menedékéből sikolyokat hallottak. Azokat mintha én is hallottam volna. A hangos zokogást, az elfojtott kiáltásokat. Önmagának ellentmondva Mariel azt is elmesélte, hogy a Megvilágosodottak szögeket és üvegcserepeket is nyelnek. Szerintem ebből semmi sem igaz, de az is lehet, hogy igaz, senki sem tudja, mi az igazság velük kapcsolatban (akkor látjuk őket utoljára, amikor kiválasztják őket Megvilágosodottnak), mindössze annyit tudunk róluk, hogy kevesen vannak, és hogy Megvilágosodottnak lenni a legfőbb cél, és a legnagyobb felelősség. Nekik köszönhető, hogy a föld alatti folyókban áramló, a növények szöveteiben megtelepedő és a szél hátán mindenhová eljutó mérgek nem fertőzik meg a mi kis világunkat.

Ott élnek a fekete faragott ajtó mögött, védelem alatt, és csak az Egyedüli érintheti meg őket. Egyre sűrűbb a köd. A Rendfőnöknő véráldozatot kér tőlünk. Ostorral, késsel, korbáccsal, hogy a mi Istenünk megvédjen, és a köd ne öljön meg bennünket, hogy a természeti csapások elkerüljék a Szent Testvériség Házát.

* * *

A köd nyolc nap után párolgott el és oszlott szét. A hőmérséklet emelkedett. Újra a saját celláinkban aludtunk. A máglyák nyomán fekete folt maradt az ebédlő közepén, amelyet a szolgák sehogy sem tudtak eltüntetni.

Úgy hallottam, hogy a termés egy része és néhány tücsök elpusztult, szerencsére nem az összes.

A hátamon lévő korbácsnyomokat Lourdes okozta, mert a Rendfőnöknő a többi méltatlannal volt elfoglalva. Tudom, hogy Lourdes minden pillanatát élvezte. Próbálta leplezni, de láttam a csillogást a szemében. Marielt is megkorbácsolta a Rendfőnöknőtől kapott korbáccsal. Miközben rámérte az ütéseket, azt mondta, hogy ez még nem a büntetés, de arra is hamarosan, nagyon hamarosan sor kerül.

Az áldozat, amelyet vállaltam, nem volt elég. Kaptam Lourdestól az ostorral is.

Hit nélkül nincs oltalom.

* * *

Most, hogy a köd már nem fenyegetett, kimentem ellenőrizni a csapdákat, amelyeket a kert végében helyeztünk el a fák közé, ahol a kert véget ér. Erdőnek nevezni azt a helyet talán túlzás volt, de a Szent Testvériség Házában mégis így hívta mindenki.

Hogy a saját kevés állatunkkal (amelyeket én sosem láttam) takarékoskodjunk, a Megvilágosodottak és a kiválasztottak olykor megesznek egy-egy sovány nyulat, miután egy szolga ellenőrizte, hogy nem fertőzött-e. Nagyon kevés nyúl van, és többségükben azok is betegek, például hiányzik az egyik fülük, mintha a természetnek nem lett volna elég ereje, hogy befejezze őket. Néha csak három lábuk van, vagy félszeműek. A csapdák üresek voltak. Tudjuk, hogy a Rendfőnöknő tenyésztette tücskök biztosítják a szükséges fehérjét. Fárasztó feladat elrágcsálni apró, ropogós testüket, de legalább tiszták, nem mérgezettek, hála a Megvilágosodottaknak. Hit nélkül nincs oltalom. Míg ők almát, répát, káposztát és más friss ételeket esznek, mi tücsöklevest, tücsökkenyeret, tücsökfalatokat, kurkumás tücsköt, fűszeres tücsköt, a szerzetesek által évekkel ezelőtt megmentett fűszerekkel elkészített tücsköt. Már nem érzem a lábukat a nyelvemen. A csápjaikat sem a számban, ám a tücsökciripelést annál élesebben hallom. Durva és veszélyes.

Mintha egy emberi alakot, árnyakat láttam volna a fák között. Valami vagy valaki rejtőzött ott. Egy csavargó lehetett, akinek sikerült átjutnia a falon, de erről nem győződhettem meg: nem kockáztathatom meg a fertőzést. Már nem emlékszem, mikor történt, amikor egy csavargónak sikerült felkapaszkodnia a falra. Nem zuhant le, de nem is tudott lemászni. Odavittünk egy létrát, és figyeltük, ahogy óvatosan leereszkedik. Amikor leért, hátrébb léptünk, a Rendfőnöknő pedig felszólította, hogy kövesse őt a Megtisztulás Kolostorába. Az éhezés láthatóan legyengítette. Csak nézett ránk értetlenül, arcán talán félelem, talán undor tükröződött, nyilvánvaló volt, hogy más nyelvet beszél, de nem szólt egy szót sem. Külsőre egészségesnek tűnt, volt haja, testén nem voltak sebek. Elhaladtunk a temető régi sírkövei mellett, rajtuk a szerzetesek neveivel. A csavargó botladozott, nehezére esett a járás, de egyikünk sem akarta támogatni.

Megérkeztünk a Megtisztulás Kolostorához, a fal tövébe épült, fákkal körülvett kis épülethez. Befogadásunk előtt mindannyiunknak ide kellett jönnünk, erre a helyre, amely nem kolostor volt, mégis mindenki így hívta. Ide, ahol először hallottuk meg a tücsökciripelést. Nem ismertük fel a hangot, azt hittük, elment az eszünk, és amit hallunk, az őrület hangja. Ide, ahol a szerzetesek suttogó árnyai settenkednek az éjszaka sötétjében. Van, aki belehal a fertőzésbe és a bűnbe (és a magányba). Ide zárták be a csavargót, a szolgák pedig etették, mert kötelességük volt gondját viselni, és senkit sem érdekelt, ha megfertőződnek, a méltatlanok közül pedig senki sem vállalta ezt az áldozatot. Ha a szolgák erre nem hajlandók, azt a Rendfőnöknő a korbáccsal torolja meg.

A csavargó meghalt, reszketve és megvakulva, szemére fehér hályog borult, nyelve megfeketedett. Az elpusztult nők testét a fal melletti kis erdőben területen égetik el. Szerintünk a csavargót gondozó szolgát is elégették élve, mert a Rendfőnöknő nem kockáztatja meg a fertőzést. Arra senki nem emlékezett, ki volt a szolga, nekik nincs nevük. A csavargó kiválasztott vagy Megvilágosodott lehetett, mert nem mutatta a fertőzés látható jeleit. Örültem, hogy nem élte túl.

A Szent Testvériség Házában nincsenek férfiak, sem gyerekek, sem öregek. Az Egyedüli azt mondja, hogy meghaltak a háborúkban, vagy elvitte őket az éhezés és a bánat. Én azonban tudom – mindannyian tudjuk –, hogy azon keveseket, akik elérték a falat, megölték. A Rendfőnöknő tette a saját kezével. A Rendfőnöknő személyesen. Ha a csavargó férfi, tilos harangoznunk. Azonnal értesítjük a Rendfőnöknőt, aki megparancsolja, hogy zárkózzunk be ablaktalan celláinkba. Amikor az érkező csavargó férfi, mindig lövéseket hallunk. Idős nőket és gyerekeket, akiket megmenthetnénk, soha nem látunk.

Az egyik azok közül, akik az eretnekek elvadult temetőjében vannak elkaparva, azok közül, akiknek már nincs nevük, se sírkövük, csak a föléjük magasodó fák és az aberrációjukat elfedő föld, egyszer beengedett egy férfit. Nem szólt sem a Rendfőnöknőnek, sem nekünk. Az oltár gerendái alatt bújtatta, és megosztotta vele a saját étel- és vízadagját. Ügyesen csinálta, hetekig rejtegette a férfit, sosem derült ki, pontosan meddig. Egy nap azonban észrevettük, hogy baljós aura, az árulás alattomos lehelete árad belőle. Azt hitte, hogy a zsákruha majd elrejti, de mi láttuk, hogy hasát ördögi bűn dagasztja. Menekülni próbált, de félrevertük a harangokat, és valamennyien – szolgák és méltatlanok – a keresésére indultunk. Nem menekülhetett. A Némaság Tornyában találtunk rá. Felkapaszkodott a lépcsőn, kinyitotta a csapóajtót, és láttuk, ahogy kétségbeesetten járkál a tetőn, a szabad ég alatt, a kiválasztottak csontjai között (a sötétben világító csontok között), láttuk, ahogy a mellvédnek támaszkodva méregeti a távolságot, amely a földtől elválasztja, és azon gondolkodik, hogy a mélybe vesse magát, vagy inkább könyörögjön az életéért. Elkaptuk.

A Rendfőnöknő kitartó türelemmel addig kínozta, addig kényszerítette üvöltésre, amíg mindent bevallott. Azt beszélik, hogy néhány körmét vagy fogát is kitépte. Vagy az összes fogát és körmét. Több korbácsot is eltört, azt mondják, meg hogy azt kiabálta a szolgáknak, hogy hozzanak még botokat. Még többet, még, még, még. „Véráldozat”, ezt üvöltötte. Az őrjöngés suttogásba váltott. Még többet, még, még. A Rendfőnöknő egész testében reszketett. Még, még, még. Addig ütötte, hogy néhányan már azt hitték, végzett vele. Azt nem tudtuk meg, hogy mi történt az oltár alatt élő férfival. Ez a méltatlan ma már a föld alatt szívja magába a sötétséget a kiátkozottak vétkesek temetőjében. Mindannyiunk szerint le kellett volna ugrania a Némaság Tornyából.

Valaha én is csavargó voltam. Az az idő ma már csak a rémálmaimban jön elő, arra pedig, hogy előtte mi volt, nem emlékszem. Csak onnan tudom, hogy félholtan érkeztem, mert Helena elmondta nekem. Elvonszoltam magam a főkapuig, de kopogni már nem volt erőm. Ő nyitotta ki a kaput, Helena, aki a rossz Istent, a hamis fiút, a negatív anyát imádta, és aki most már nyitott szájjal rothad a földben. Ő, akiben volt elég együttérzés. Elmondta, hogy a harangtoronyból látta, ahogy a távolban bolyongok. Az álmodozó, a meggondolatlan. Megkongatta a harangot, és szólt a Rendfőnöknőnek, aki úgy döntött, hogy nem nyitja ki a kaput, hagy a porban heverni. Haldoklónak tartott, időpazarlásnak. A bátor, zabolázhatatlan lány azonban megvárta, amíg magára marad, kinyitotta a kaput, és a csuklómnál fogva egymaga bevonszolt. A falnak támasztotta a fejem, és egy kis vizet diktált belém. Óvatos volt és körültekintő. A túl sok víz rosszat tett volna.

Amikor fel tudtam állni, a Megtisztulás Kolostorához vezetett, amely a Némaság Tornya és a Tücsökfarm közelében állt. A fertőzést kockáztatva velem maradt és gondomat viselte. A Rendfőnöknő engedetlenségért egy hónap alantas munkára ítélte, de nem ölte meg, mert lehetséges kiválasztottat vagy Megvilágosodottat látott bennem. Helena latrinát takarított, a szolgák sebeit ápolta, tűzifát aprított, és a Rendfőnöknő lábát masszírozta, gondosan ügyelve rá, hogy az elégedetten sóhajtozzon. Tudom, hogy örömmel tette mindezt, és tudom, hogy sohasem hibáztatott érte.

Vajon az a nőalak, akit az erdőben a fák között láttam, valódi volt, vagy csak odaképzeltem?