BALÁZS BÉLA

CSODÁLATOSSÁGOK KÖNYVE

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

A BŰVÖS KÖR

ÁLMOK KÖNTÖSE

LI-TAI-PE ÉS A TOLVAJ

A NAPERNYŐK

AZ ÜGYETLEN ISTEN

AZ ÓPIUMSZÍVÓK

A BOLHA

AZ ÖREG GYERMEK

AZ ISTENRABLÓK

LI-TAI-PE ÉS A TAVASZ

AZ ŐSÖK

A HOLDHAL

A BARÁTOK

A GESZTENYEFA BOSSZÚJA

KÖNNY

AZ AGYAG-GYEREK

A GYŐZŐ

A FEKETE KORSÓ

A KIRÁLYNŐ KOMORNÁJA

A HALÁSZ ÉS A HOLD EZÜSTJE

Balázs Béla neve a bécsi Rikola-Verlagban megjelent Hét Mesé-je óta nagyon komolyan ismerős nekem. De ezek az új mesék valóban bámulatra méltók ... Ódon kínai történetek stílusára emlékeztető próza, melyet civilizált egyszerűségében, valóban maga Lao-Tse, a „Vén gyermek“ írhatott volna, akiről az egyik történet szól és akivel, mint az istennövendékek tanítójával ezt mondatja Balázs: A gyermek teste ifjú, de a nemzedék Szelleme régi benne és öreg.

„A nemzedék Szelleme régi benne és öreg íme, ez Kína! És a magyar költő meséi bensőséges és gyengéd ismerői ama öreg, okos és gyermeteg emberiesség szellemének. De amit különösképpen meg kell bennük csodálnom, az a szerencsés, invenciózus találékonyság és a metafizikai mélység. Legfurcsább excentrikusságuk is – győződjenek meg róla – a legszellemesebb, legmeglepőbb és legszívderítőbb novellisztikus fordulatban jelenik meg. Ajánlom az olvasónak, hogy evvel a szép könyvvel jó órában foglalkozzék.

Thomas Mann

A BŰVÖS KÖR

avagy elöljáró, intő tanulság

A TANG-KORSZAKBAN, Pai-Han városában élt He-Nü, a legfinomabb királykisasszony. Füle olyan finom volt, hogy hallotta a fehér holdvizek csurgását palotája jádelépcsőin. Szeme látta a hangok színeit és a színek illatát szimatolta remegő orrcimpákkal. Ezért szeretett He-Nü a költővel társalogni, aki még az ő finomságán is túltett, mert a suhanó idő zúgására fülelve, meghallotta a szem pillantásának csendülését, mikor valamely tárgyba ütődve pendült, mint az ezüst dárda, mely a pajzsban rezegve megáll.

Egyszer együtt sétáltak ők ketten társalkodva a király kisasszony gyönyörű kertjében, melyben a legfinomabb illatok keveredtek még finomabb új, ismeretlen illatokká.

– Milyen szegény a valóság leggazdagabb kertje is – sóhajtott a finom költő. – Hol teremnek eme ismeretlen, új illatok új virágai?,

– És ha teremnének is, – sóhajtott a finom királylány – vaskos kocsányuk elhervad ősszel, fanyar nyálakat erjeszt belőlük az élet rothadása. Tavasszal pedig legázolják talán a kertet a lázadó parasztok. Mire jó akkor a mi finomságunk?

Könny csordult az érzékeny királylány hosszú pillái alól. Nem nézhette ezt az érzékeny költő.

– Csukódjunk be, drága He-Nü, a bűvös körbe.

– Milyen bűvös körbe?

– Mely mint kagyló csukódik ránk és elzár bennünket a valóság elől. Akkor nem érhet hozzánk sem az élet, sem a halál durva változása, soha többé.

– De, jaj, mi lehelje akkor az illatot, ha nem az eleven virág?

– Akinek érzékenysége olyan finom, mint kettőnké, az nem szorult eleven valóságra. Figyelj, He-Nü! Látod-e kerted dús színeit?

– Látom, költő!

– És látván a színeket, hallod-e a színek hangját? A bazsarózsa bársony vörösének mély búgását, meg az ibolyakék szelíd fuvolahangját hallod-e?

– Hallom, költő! Az egész színtenger tarka muzsikáját hallom.

– Hát a hangok illatát nem érzed-e He-Nü? A kürtszó harsány szaga nem üt-e homlokon és a hegedűk édes illata nem borítja-e szíved?

– De igen, költő. Érzem a zene illatát is!

– És vajon nem látod-e, He-Nü, az illatok színeit? Nincsen-e selyem ezüst színe az egyik hűvös illatnak és a másiknak meleg bíbor?

– De igen, költő! Igen!

– Nos, mi szükséged van akkor, He-Nü, valóságos eleven kertre, melyet kapálni kell és trágyázni és bekeríteni a parasztok elől?

– De kert nélkül miképpen láthatnék szép színeket?

– Az illatok sugároznak finomabb színeket.

– De illatokat hogy érzek?

– A hangok lehelnek finomabb illatokat.

– Hát a hangok?

– A színek zengése szólaltatja meg finomabban.

– És a színek?

– Azt már megmondottam, He-Nü. Az illatok sugározzák. Ne kezdjük most elölről. Bűvös kör záródik itt, melyben a szépségek egymást kiváltó örök forgása egymásból támad elfogyhatatlanul. Ide lépjünk be, He-Nü. Mint varázskagylóba csukva válunk le akkor a nyersvérű földi valóságról, a halálosan elevenről, és a bűvös szépségkörbe zárva elúszunk a végtelenbe.

Így szólott a költő lelkesen.

– És abban a bűvös körben – kérdezte erre a szép He-Nü – csak veled leszek bezárva, óh költő, egész egyedül?

Ezt kérdezte a legfinomabb királykisasszony és finom mosollyal elfordította az arcát.

ÁLMOK KÖNTÖSE

MING-HUANG császár az isteni Tang-házból származott. Az ő felesége, Nai-Fe olyan szép volt, mint a májusi hold. Mégse látta őket soha senki együtt, hogy beszélgettek volna egymással vagy ültek volna hallgatagon egymás kezét fogván. Csak ha a császár felöltözte pompásan hímzett köntösét, akkor lehetett látni Nai-Fet is. De csak a császár mögött jókora távolságban haladt és lelkének sóvárgása szeme pillantásában csüggött az urán. Ennek története van.

Volt Ming-Huangnak egy gyönyörű virágoskertje, melyben úgy zsúfolódott a sűrű illat, hogy öblös tenyérrel ki lehetett merni a levegőből, mint vizet a patakból. Ebben a kertben állottak ők egyszer a hétestén a császárnéval és amikor feltekintettek a Fonóasszonyok csillagzatára, meg a Tehénpásztorra, örök szerelmet esküdtek egymás kezére.

Hanem Nai-Fe császárnénak álmodó lelke volt, mert azelőtti életében túl korán halálozott volt el. Nem ért rá elérni álmait. Megrövidült útja nem érte célját előbbi életében. Azért merengett sóvárgó tekintete ebben az életben is a távolba, álmainak utána és mint az álomjáró elhaladt császári ura mellett. Mikor Ming-Huang karjába ölelve tartotta őt, csak testét tartotta, mert Nai-Fe lelke messze járt, úgy, ahogy az alvó lelkét se lehet fogni, mikor az álmával elröpül. Ezért kárt vallott az ő szerelmük. Nai-Fe keserves szemrehányásokkal gyötörte önmagát, de változtatni rajta nem tudott.

Egyszer éjszaka, mikor halványzöld jádéból faragott kerti palotájában szunnyadt és ágya a sűrű illat hullámain ringott, mint a csónak a folyó hátán, akkor megpillantotta császári urát Ming-Huangot. Gyönyörű köntös volt rajta, melyre rá volt hímezve az asszony minden álmának minden képe. Hatalmas, hímzett hegyeken hímzett sziklák ragyogtak, széles aranyhímzésű folyók zuhogtak, varázslatos kertek, paloták, édes tündérek és tűzarcú, rettentő sárkányok hímzett képei felett. Ám az egész álombirodalmat, mely után Nai-Fe lelke sóvárgott, köntösére hímezve, vállán hordotta a császár. Akkor boldogság és elragadtatás töltötték meg Nai-Fe lelkét. Mert urára, a császárra tekinthetett szüntelen. Nem kellett választania álmainak iránya és szerelmének iránya között.

Alighogy felébredt Nai-Fe, sietett a császárhoz és így szólott hozzá:

– Amidőn egyszer egy hétestén az illatos virágoskertben állottunk és feltekintettünk a Fonóasszonyok csillagzatához és a Tehénpásztorhoz, akkor örök szerelmet esküdtem neked. De nekem álmodó lelkem van, mert előbbi életemben túl korán haláloztam el. Azért szemem tekintete elkeres melletted, szerelmünk kárt vall és eskümet nem tudom megfogadni. Azért hordjad te magadon az én álmaimat, hogy téged lássalak, ha feléjük tekintek és ha utánuk indulok, hozzád érkezzem el.

– Hogyan hordhatom én a te álmaidat? – kérdezte Ming-Huang császár elszomorodva.

– Valamennyit ráhímezem egy köntösre. Azt viseljed.

– Nai-Fe császárnő halványzöld jade- palotájába tért és öt esztendeig hímzett egy köntöst, öt esztendeig nem jött ki kerti palotájából. Csak a kerti illatok mentek be hozzá kerti palotájába. Azoknak változásán szagolta az évszakokat. Így szagolhatta öt év múlását.

Amikor Nai-Fe elkészült a köntössel, elhozta Ming-Huang császárnak és az magára öltötte. Boldogság és elragadtatás töltötték el, amikor álmaiba burkolva pillantotta meg szerelmes urát. Nézte csak nézte és lelkének sóvárgása és szívének sóvárgása egy tűzként lobogott szemében. Akkor Nai-Fe kitárta fehér karjait és közelebb akart a császárhoz közeledni, hogy hozzá simulva végre ura mellére hajthassa álmodó fejét. De nem közeledhetett és nem fért közelebb. Ama hatalmas hegyek és ragyogó sziklák elállták útját. Széles álomfolyók állták el útját. Varázslatos kertek, édes tündérek és tűzarcú, rettenetes sárkányok olyan szerelmes művészettel voltak elevenné hímezve, hogy álmok rengetege állott a császárné és császárja közé és Nai-Fe nem tudott urához férkőzni.

Ekkor könnyek csurogtak le a császár két orcáján és így kiáltott fel:

– Nem akarom hordani ezt a köntöst!

Nai-Fe azonban búsan válaszolt: – Válassz, uram, Ming-Huang, kettő között. Ha leveted a köntöst, engem karjaidba zárhatsz, de lelkemnek tőled távol kell lennie. Ha viseled a köntöst, akkor bizony megközelíthetetlen vagy testemnek és hozzád nem simulhatok. De lelkem sóvárgó vágya tekintetemmel rajtad fog nyugodni minduntalan. Válassz, Ming-Huang császár, de gondolj esküvésünkre ama hétestén és a titkos társalgásokra, melyekről senki sem tud.

Akkor Ming-Huang császár azt választotta, hogy hordani akarja az álmok köntösét. Azóta soha senki sem látta őt kettesben együtt feleségével, aki olyan szép volt, mint a májusi hold. Csak ha felöltötte hímzett köntösét, akkor lehetett Nai-Fet is látni. Mögötte haladt jókora távolságban, de lelkének sóvárgása tekintetével a császáron nyugodott.

LI-TAI-PE ÉS A TOLVAJ

Ll-TAI-PE, a költő olyan fölségesen énekelt, hogy dalaitól megittasodtak az égi istenek és mámorukban leestek a felhőkből, mint fészkükből az alvó madárfiókák. Ezért életében nagyon tisztelték Li-Tai-Pet. Dicséretére templomokat raktak a hegyormokra. A császár legszebb ruháiba öltöztette és a legszebb császárné vetkőztette ki belőlük. És ha Li-Tai-Pe valamely városban időzött, akkor ama város férfiai reggelenként elindultak aggódó arcokkal, hogy a költőt megkeressék az utak árkában, úgy, mint az anyák, akik elcsavargott gyermekeikért aggódnak. Mert Li-Tai-Pe, a költő, felettébb szerette a boritalt és minden éjszaka megrészegedett. Ezt pedig azért cselekedte, mert elfogta a nagy lelkesedés és nem volt neki más emelő szárnya, hogy elrepüljön a nehéz földi tájakról. Ezért ivott untalan, amíg feje előre nem csuklott és a kehely pereme vörös gyűrűket nem nyomott sápadt homlokára.

Egyszer Li-Tai-Pe száz aranyat kapott a császártól egy dalért, melyben a császár harci paripáját énekelte meg. Akkor a költő megint elindult országgá kódorogni és elvetődött Tsian-Hu városába is. Ott ült egy este a nagy csillagos ég alatt és ivott. Teli volt a szíve búbánattal, mert azon évődött, hogy hiába minden, mégsem tudja őt se lelkesedés, se dal, se bor egészen elragadni a nehéz földről. Mert fájdalmak és bosszúságok hegyes horgával végül mégis visszarántja mindig a föld. Mert egyszer elbukik és kimarjítja lábát. Másszor egy rég elhagyott szeretőjét egy durva katona karján látja, vagy a császárné szemöldökei rosszul vannak festve. Minduntalan történik valami, ami mámorának szárnyait szegi.

– De ma olyan mámort iszom – kiáltotta – amelyen semmiféle földi bosszúság ki nem fog.

És Li-Tai-Pe ült vala Tsian-Hu városában a nagy csillagos ég alatt és hajtogatta a poharat egyre-másra. Elfogta őt a lelkesedés és énekelt imigyen:

A csillagokat az égi mezőbe

Én vetettem el és enyém

A hold ezüst sarlója és

Az arany csillagmagok érnek

Hullámzó aranykalászokká

Húszszorosan csillagaratásra

Én vágom a holdnak ezüst sarlójával.

Amikor Li-Tai-Pe így énekelt, hátulról egy tolvaj lopódzott hozzá és ki akarta csenni zsebéből az aranytartó zacskót. De Li-Tai-Pe észrevette, feléje fordította arcát és a tolvaj elszaladt.

– Ne fuss el, felette tisztelt tolvaj – kiáltott utána a fellelkesült költő. – A boldog mámor elragadott engem a nehéz földről. Minden jövendő mennyország aranya enyém. Bizony mondom, hogy mit se bánom én a császár száz aranyait zsebemben.

– Felette tisztelt költő, – felelte erre a tolvaj – így szólasz te most lelkesedésedben. De ha kicsenem zsebedből az aranyakat, akkor mindjárt vége a mámornak és te átadsz a porkoláboknak.

Amikor Li-Tai-Pe e szavakat hallotta, könnyek szöktek szemeibe, szólván:

– Nem, felette tisztelt tolvaj! Könyörgöm, gyere és lopd ki az aranyakat zsebemből, különben sohase lesz rá bizonyosságom, hogy ez a mámor valóban elragadott a nehéz földről. Kérlek, drága, édes tolvajom, legtiszteltebb tolvaj testvérem! Gyere, kedves, és lopd ki zsebemből a császár aranyait.

Mikor a tolvaj látta, hogy a költőnek könnyek csurognak le sápadt orcáján, végül hitt neki. Hozzálépett, a karja alá nyúlt és kilopta zsebéből a pénzeszacskót.

Li-Tai-Pe azonban boldog volt azon az estén és még mámorosabb lőn, mert hogy ez sikerült neki és olyan fölségesen dalolt, hogy az égi istenek megittasodtak tőle és lehullottak a felhőkből, mint fészkükből az alvó madárfiókák.

A NAPERNYŐK

ÉLT EGYSZER egy ember, akit Yang-Csunak hívtak. Yang-Csu utcai árus volt és ezért napestig az utcákat járta ládájával, mely barna szíjjal volt nyakába akasztva, így járván, látta a gazdag város sok gyönyörűségét. Látta a pompás mandarinokat hangos kíséretükkel, hatalmas harcosokat látott, akiknek komor arcát távoli kalandok emléke árnyékolta. És aranyoshímű, elfüggönyözött hordágyukból láthatatlan hölgyek mandulaillata csapott verejtékes arcába.

Este azonban hazatérvén feleségéhez, Yü-Nühöz, mindig civakodott vele, mert nyugtalan volt és izgatott. Bizony sírással és panasszal telt a fele éjszaka.

Egyszer egy reggel felesége, Yü-Nü, ahogy felébredvén tükörbe nézett, látta, hogy megint piros erek pattantak szeme fehérjében. Ezért így szólott Yang-Csuhoz:

– Menj és vásárolj magadnak egy^1 napernyőt.

– Miért vásároljak napernyőt? – kérdezte bosszúsan az ember.

– Mert a napmeleg az oka mindennek.

A nagy hőség ingerel téged, hogy veszekedj szakadatlan. Azért élünk mi boldogtalanul és vörös erek pattannak szemem fehérjébe.

Yung-Csu nyakába akasztotta barna szíjú ládáját és nem válaszolt. Mert nem volt ő rossz ember és fontolóra vette felesége szavait. Így járta az utcákat és a nap olyan erősen sütött, hogy vastag sugarai meredeken álltak az utca kövezetén, mint egy izzó arany rácskerítés. – Talán igaza van neki – gondolta Yang-Csu. – És a kézművesek utcája felé fordult mentében.