Sabrina Jeffries

A herceg hitvese

Sabrina Jeffries

A herceg hitvese

Hercegi kör 3.

A mű eredeti címe

Who Wants to Marry a Duke

Copyright © 2020 by Sabrina Jeffries, LLC

„The Bachelor” Copyright © 2020 by Sabrina Jeffries, LLC

Published by arrangement with KENSINGTON PUBLISHING CORP.,

NEW YORK, USA and ANDREW NURNBERG LTD–BUDAPEST

All rights reserved.

Hungarian translation © Ács Eleonóra

„The Bachelor” Hungarian translation © Bakos Katinka

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

ÁCS ELEONÓRA

ISSN 1586-6777

ISBN 978 963 452 822 7

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Apának, aki mindig mosolyog az ő „elsőszülött”, furcsa lányára.

És anyának, aki fáradhatatlanul gondoskodik apáról.

Köszönöm mindkettőtöknek a rengeteg szeretetet.

Prológus
London
1800 áprilisa

Miután végre megkapta a Thornstock hercege címet, Marlowe „Thorn” Drake egy oszlopnak támaszkodva szemlélte a Devonshire-ház báljának nyüzsgő forgatagát. Miért is nem tért vissza vele Angliába az ikertestvére, hiába kérte? Ha Gwyn itt lenne, most gúnyolódna a feltűnő nyakkendőt viselő ficsúrokon, és fogadásokat kötne vele, hogy melyik úriember csinál magából először részegen bolondot.

Jól elszórakoztatná.

Te jóisten, mennyire hiányzott neki! Eddig soha nem voltak külön, és Thornt még mindig bosszantotta, hogy Gwyn milyen könnyedén végignézte, ahogy ő elhajózik. Sosem gondolta volna, hogy ennyire egyedül érzi majd magát a szülőföldjén. Hiszen angol volt, a fenébe is, és ez pedig az igazi otthona! Mivel sosem kötődött Berlinhez, annak ellenére, hogy szinte születése óta ott élt, arra számított, hogy a szülőhazájában ez majd másképp lesz.

Ehelyett mindennek furcsa szaga és íze volt, a gyenge kávétól kezdve, amelyet a szolgái hoztak neki reggelente, egészen a furcsa folyadékig, amelyet most ivott, és amely halványan – nagyon halványan – a Poroszországban fogyasztott Glühweinra emlékeztette, bár közel sem volt olyan jó.

– Na, mit gondolsz az első házasságpiacodról? – kérdezte a féltestvére, Grey, mellé lépve.

Fletcher „Grey” Pryde, Greycourt hercege tízéves korában tért vissza Angliába, hogy olyan neveltetésben részesüljön, amely felkészíti majdani hercegi szerepére. Valószínűleg ez magyarázta, hogy szemlátomást otthonosan mozgott az angol mindennapokban. Tizenöt éve élt itt. Thorn csupán hat hónapja.

Thornnak azonban nem volt szándékában hagyni, hogy a fivére lássa a feszengését.

– Ez házasságpiac? – horkant fel. – Én valami... üzletiesebbre gondoltam, ahol anyák szimatolnak a tömegben, hogy megkeressék a megfelelő urakat a csinos kis boszorkáiknak.

Grey felnevetett.

– Nem jársz messze a valóságtól, legalábbis azon hölgyek esetében, akik csupán a külsejükre támaszkodhatnak. Az örökösnőknél inkább az apák szimatolnak – megpróbálják kiszűrni a hozományvadászokat.

– Akkor azt hiszem, örülhetek, hogy Gwyn nem jött velem. – Thorn ellökte magát az oszloptól. – Apával Berlinben is eléggé meggyűlt a bajunk a hozományvadászok kordában tartásával.

– Ebben a segítségetekre lettem volna. – Grey felnézett a plafonra. – Gwyn imádná ezt a mennyezetet. Megpróbálná lerajzolni az építészeti csodákról szóló könyvébe. Ezért nem értem, miért nem volt hajlandó eljönni veled. – Thornra szegezte a tekintetét. – Tudod, miért döntött úgy, hogy Berlinben marad?

– Azt mondta, hogy anyának szüksége van rá – felelte Thorn.

– Badarság. Anya tökéletesen képes gondoskodni magáról. Ráadásul ott van neki Maurice, aki rajong érte. Gwynnek biztosan van más oka is.

Thornnak meglehetősen jó elképzelése volt arról, hogy mi lehet az az ok, de a húga soha nem ismerte be, ő pedig nem volt hajlandó találgatni Grey előtt.

– Egyébként te mit is keresel egy házasságpiacon?

Grey elkomorodott.

– Elvesztettem egy fogadást.

– Á! Mik a feltételek?

– Éjfélig kell maradnom... vagy amíg Lady Georgianát be nem mutatják nekem, attól függően, melyik következik be előbb.

– Devonshire lányát? Akinek ez az első szezonja?

– Pontosan.

– Akkor hamarosan távozhatsz – mondta Thorn. – Az összes vendég közül először neked fogják bemutatni.

– És neked. Vagy elfeledkeztél a magas rangodról?

– Nem. – Hogy is feledkezhetett volna? Valahányszor belépett egy helyiségbe, az emberek nem győztek hajbókolni és térdet hajtani előtte.

– Soha ne veszítsd szem elől, hogy ki vagy! – intette Grey. – Elképzelésed sincs, milyen fondorlatosak tudnak lenni a házasságszerző mamák és a cselszövő lányaik. Nézd a dolgot a következőképpen: ők a vadászok, akik a trófeáik közé akarják akasztani a hercegi koronádat. Szóval tartsd nyitva a szemed!

– Az a tervem. Amint meglátom Devonshire-éket, elmenekülök.

– Az isten szerelmére, nem úgy értettem, hogy Devonshire-éket tartsd szemmel! – mondta Grey. – Ők mindkettőnk felett állnak. A menekülés a nyílt semmibevételük lenne. Még én sem vagyok ennyire vakmerő. Egyszer talán szükségem lesz valamelyikükre.

Thorn inkább ezt kockáztatta volna, mint hogy hibázzon a velük való társalgás közben. Bár korábban már valaki megmutatta neki őket, ez lesz az első alkalom, hogy ténylegesen találkozik a nagy hatalmú Devonshire herceggel és hercegnével, és kissé bizonytalan volt a protokollt illetően. Poroszországban ő volt az egyetlen angol herceg, mióta Grey hazatért Angliába.

– Először is – mondta –, veled ellentétben nekem nincs olyan ambícióm, hogy fél London az enyém legyen. Másodszor, ha kell, észrevétlenül el tudok menekülni egy bálteremből.

– Úgy gondolod? Nézz körül, öcsém! A jelen lévő fiatal hölgyek fele rajtad tartja a szemét.

– Vagy rajtad. Amikor a dicső herceg és a hercegné bemutatnak téged a lányuknak, mindenki a magasztos eseményre figyel majd, és senki sem fogja észrevenni, hogy eltűntem. – Thorn elmosolyodott. – Nekem különben sincs szükségem arra, hogy jól nősüljek, ellentétben veled. Megelégszem valamelyik csinos boszorkánnyal, feltéve, ha emellett okos és szórakoztató is.

Thorn horkantást hallott a háta mögött, de hátranézve nem látott senkit. Bizonyára csak képzelte. Grey a homlokát ráncolta.

– Abból, amit hallottam, Lady Georgianáról egyik sem mondható el. Állítólag az anyja ezen a téren is háttérbe szorítja, akárcsak a külső tekintetében.

– Ez roppant sajnálatos. Legalábbis a számodra. Mindezek ellenére elvennéd a kapcsolatai miatt?

– Csak akkor, ha a pletykák tévednek vele kapcsolatban, és bebizonyosodik, hogy – ahogy te fogalmaztál – okos és szórakoztató. És csinos. – Grey rámosolygott az öccsére. – Azt akarom, hogy egy feleségben minden meglegyen.

És valószínűleg meg is kapja, ha egyszer úgy dönt, hogy megállapodik. Grey hullámos fekete haja mindig úgy nézett ki, mintha épp most lépett volna ki valamelyik nő ágyából, kékeszöld szeme és szépen metszett arcvonásai pedig garantálták, hogy vissza is térhessen oda, amikor csak kedve tartja. A hölgyek szerencsétlenségére azonban rendkívül válogatós volt.

– Alkalmasint ezért nem nősültél még meg. Nevetségesen magasra tetted a lécet. – Thorn belekortyolt a poharában lévő titokzatos italba, és elfintorodott.

– Hogy bírod ezt meginni? – kérdezte Grey.

– Próbálok rájönni, hogy mi ez. Olyan az íze, mint a portóié, de ahhoz túl híg, és sokkal édesebb. És kétlem, hogy portóit szolgálnának fel egy bálon, ahol a fiatal hölgyek először mutatkoznak be a társaságnak.

– Pedig ez a helyzet. Amit iszol, az a negus, egy puncs, amit az angolok hígított portóiból és bármilyen fűszerből kotyvasztanak, ami a kezük ügyébe kerül. Legalábbis én erre jutottam az évek során, amikor megpróbáltam fintorgás nélkül meginni.

– Undorító. – Thorn körülnézett, hogy megkeresse az egyik inast, aki elviszi a poharakat. Ehelyett Devonshire-éket pillantotta meg, akik feléjük tartottak. – És azt hiszem, itt az ideje, hogy eltűnjek. Jönnek a vendéglátóink.

Grey bólintott.

– Látom. Magát Devonshire-t elég jól ismerem ahhoz, hogy elbeszélgessek vele, de a hercegnével vagy a lányával még sosem találkoztam. A hercegnéről az a hír járja, hogy lenyűgöző nő. Biztos, hogy nem akarsz itt maradni?

– Talán majd máskor – morogta Thorn.

Huszonegy évesen még aligha állt készen a házasságra. Egyelőre bajosan tudott csak eligazodni a londoni társadalom számtalan szabálya között, és nehezen birkózott meg a hercegség birtokainak irányításával, nemhogy még egy nőt is magával rántson. Emellett még nem érezte magát elég fesztelenül a bátyja társaságában sem – akit évek óta nem látott –, ahhoz, hogy ezt beismerje.

Devonshire-ék most megálltak, hogy egy ismerősükkel beszélgessenek, így Thorn megkerülte az oszlopot, hogy keressen egy erkélyt, ahol elbújhat. Ekkor azonban összeütközött egy másik vendéggel, amitől a negus a mellényére loccsant.

Szemügyre vette a rikító, vörös foltokat.

– A fenébe! Miért nem néz a lába elé?!

– És ön miért nem? Én csak itt álltam, és a saját dolgommal törődtem.

Thorn felkapta a fejét, és egy vonzó nővel találta magát szemben, aki tüzes tekintettel nézett vissza rá. Mint sok más fiatal hölgy, ő is fehér selyemruhát viselt, de a mellrészén végigfutó különös aranyhímzés a telt kebleire irányította a férfi tekintetét. És Thorn szerette a dús keblű nőket.

Azonnal megváltoztatta a modorát.

– Bocsásson meg! Nem akartam megsérteni. Egyszerűen csak nem figyeltem, hová lépek.

– Ez nyilvánvaló, kegyelmes úr. Túlságosan lefoglalta a menekülés szegény Lady Georgiana elől, aki a legkedvesebb ember, akivel valaha is találkozhat.

A herceg vágott egy grimaszt.

– Gondolom, kihallgatta a bátyámmal folytatott beszélgetésemet. – Ez megmagyarázta, hogy a lányt miért nem enyhítette meg a túláradó bocsánatkérése. Márpedig Thorn nem volt hajlandó mentegetőzni, amiért nem akart Lady Georgianával találkozni. Miért is tette volna? Ennek a csitrinek nem lett volna szabad kihallgatnia egy magánbeszélgetést.

Előhúzta zsebkendőjét, és elkezdte törölgetni a mellényén éktelenkedő foltokat. A lány megrázta a fejét, amitől az arca körül táncra keltek a szőke fürtök.

– Csak ront rajta, ha így próbálja kiszedni. Ha velem jön, én kitisztítom.

– Tényleg? Hogyan, az isten szerelmére?

– Pezsgővel és szódabikarbónával – felelte a lány, mintha ennek a világon lenne bármi értelme.

Ez felkeltette Thorn kíváncsiságát.

– Mi az a szódabikarbóna, és hol az ördögben akar ilyet szerezni?

– Természetesen van a táskámban.

Természetesen?

– Gondolom, minden fiatal hölgy ilyesmit hord az erszényében.

– Valóban? Azt hittem, én vagyok az egyetlen. – Mielőtt még Thorn válaszolhatott volna, a lány hozzátette: – De ha nem igyekszünk, azok a foltok örökre ott fognak éktelenkedni a mellényén.

Thornnak legalább tíz másik mellénye volt otthon, de mivel még táncolni sem volt alkalma, a nő ajánlata, hogy eltünteti a foltokat, érdemes volt a megfontolásra. Emellett látni akarta, milyen varázslatot szándékozik bemutatni a különös hozzávalókkal – és hogy tényleg van-e szódabikarbóna a táskájában.

– Akkor mindenképpen mutassa az utat!

A lány egy biccentéssel elvette tőle a negust, és egy pohár pezsgőt nyomott a kezébe, amely elhagyatottan állt a közeli tálcán. Aztán kivezette az erkélyre.

– A könyvtárhoz vezető folyosó nincs túl messze. Ott megcsinálhatjuk.

Mit? – bukott ki majdnem Thornból a kérdés. Ez a csinos fruska tényleg a foltjait akarja eltüntetni? Vagy valami más, bujább dolgot forgat a fejében?

Na, azt a végkifejletet örömmel fogadta volna. A lány izgatóan mélyen dekoltált mídert viselt. A ruha színe alapján Thorn azt feltételezte, hogy elsőbálozó lehet, de talán szerencséje van, és valami feslett férjes asszonyba botlott.

Az ember azt hitte volna, hogy ha erről van szó, a fiatal hölgy ugyanúgy pukedlizik és flörtöl majd vele, mint a többi nő, akivel Thorn a társaságban találkozott. Másrészt a londoni társaság vadabb volt, mint a berlini. A herceg még mindig próbált rájönni a szabályokra.

A poroszországi brit nagykövet mostohafiaként elvárták tőle, hogy megfelelően viselkedjen, ami általában azt jelentette, hogy nem szórakozhat. De a hazatérte óta eltelt hat hónap alatt, a többi fiatalember bátorítására, akikkel találkozott, kezdett lazítani ezen a szigoron. Mégis ez volt az első alkalom, hogy egy fiatal hölgy helytelen viselkedésre csábította.

Ők a vadászok, akik a trófeáik közé akarják akasztani a hercegi koronádat. Szóval tartsd nyitva a szemed!

Úgy lesz. Ugyanakkor kiélvezi ezt az érdekes találkozást. Elég kevés ilyesfajta szórakozása akadt, mióta visszatért.

Végigmentek az erkélyen, majd egy franciaajtón át beléptek egy folyosóra, amelyet a többi vendég nem látogatott. Ez csak még jobban feltüzelte Thorn kíváncsiságát.

– Mivel meg akarja menteni a szerencsétlen mellényemet, talán be kellene mutatkoznunk egymásnak – mondta. – Én...

– Tudom, hogy ki maga, uram – közölte a lány szűkszavúan. – Mindenki tudja. Jó barátnőm, Lady Georgiana rögtön megmutatta, amikor beléptünk a bálterembe.

– Ezért hallgatta ki a bátyámmal folytatott beszélgetésünket?

– Ugyan. – A lány dacos pillantást vetett rá. – Én voltam ott először; tudja, próbáltam elrejtőzni a mostohaanyám elől.

– Miért?

A lány bosszúsan fújt egyet.

– Folyton megpróbál olyan úriemberekkel összehozni, akik nem érdekelnek. Nincs szükségem férjre, és nem is akarok férjhez menni, de ő ezt nem hajlandó elhinni.

Thorn úgy vélte, jobb, ha nem mondja ki, amire gondol: hogy a fiatal hölgy mostohaanyjának talán igaza van. Ismeretlen, durcás társnője ugyanakkor az ártatlanság és a csábítás furcsa keverékének tűnt, olyannak, aki könnyen bajba kerülhet egy úriemberrel. Még fogalma sem volt, mit gondoljon róla.

– Értem – mondta jobb híján. – Azonban a nevét még mindig nem tudom.

– Ó, persze! – A lány halvány mosolyt villantott rá. – Hajlamos vagyok megfeledkezni az ilyen apróságokról.

– Észrevettem.

A lány arcáról lehervadt a mosoly.

– Nos, nem kell az orrom alá dörgölnie.

Thorn elnevette magát.

– Esküszöm, maga a legzavarbaejtőbb nőszemély, akivel valaha találkoztam. Leszámítva az ikertestvéremet. – Közelebb hajolt, és a lány fülébe súgta. – Megmondom a nevét, ha maga is elárulja a sajátját. A neve Gwyn. A magáé pedig...

– Miss Olivia Norley.

Ezt szemérmesen mondta, amit Thorn elragadónak talált, bár egy kicsit csalódott volt, hogy nem egy kéjvágyó férjes asszonnyal hozta össze a sors.

A lány megállt egy nyitott ajtó előtt.

– Mindenesetre itt vagyunk. Bemenjünk?

– Ha kívánja, Miss Norley. Elvégre ez az ön vállalkozása.

– Rendben. – A lány határozott léptekkel bevonult.

A herceg követte, elnyomva a késztetést, hogy nevessen Olivia céltudatos fellépésén. Legalább volt annyi esze, hogy a terem túlsó végébe húzódott, ahol nem láthatta meg őket senki, aki arra járt.

Miss Norley letette a pezsgőspoharat egy asztalra, amelyen egy kandeláberben gyertya égett, majd kinyitotta a táskáját, és elővett egy kis dobozt. Mint kiderült, az jó néhány fiolát tartalmazott.

– Te jó ég, mik ezek? – hüledezett Thorn.

– Repülősó és kozmetikumok a mama számára, mivel a saját erszényében nem fértek el. – A lány kinyitott egy fiolát, és az üveget megkocogtatva fehér port szórt belőle a tenyerére. – Ez a szódabikarbóna. Jó az emésztési zavarokra.

– És úgy tűnik, a borfoltok eltávolítására is.

– Pontosan.

Miss Norley rámosolygott a hercegre, amitől annak elállt a lélegzete. A mosolya csinos ifjú hölgyből lélegzetelállító istennővé változtatta. Ahogy közelebb húzta a kandelábert, Thorn látta, hogy a szeme a jádekő melegzöld színét viseli. Gyönyörű szája volt, barackszínű arcbőre és enyhén fitos orra. A férfi mindezt elbűvölőnek találta.

– Bocsásson meg – szabadkozott a lány, látszólag nem törődve a herceg bámuló tekintetével –, de be kell csúsztatnom a kezem a mellénye alá, hogy rendesen ki tudjam tisztítani a foltot.

– Szeretné, ha levenném a mellényemet? – kérdezte Thorn. Tisztában volt azzal, hogy a kérdés nem helyénvaló, de kíváncsi volt, hogyan reagál rá Miss Norley.

Olivia felderült.

– Ó, igen! Az nagyban megkönnyítené a dolgot.

Láthatóan egyáltalán nem zavarta Thorn illetlensége, amit a férfi mulatságosnak talált. Thorn kibújt a kabátjából, majd kigombolta, levette a mellényét, és átadta a lánynak. Miután a zsebkendőjét a mellény alá tette, Olivia rögtön nekilátott a foltok eltüntetésének. Először pezsgőt locsolt rájuk, majd a felhígított borfoltokat beszórta a szódabikarbónának nevezett anyaggal. Thorn ámulatára a fehér por felhabosodott.

Miss Norley kinyújtotta a kezét.

– Adja ide a zsebkendőjét, ha kérhetem! – Miután a herceg odaadta, a lány a tiszta részekkel letörölte a habot.

Thorn meglepetésére a folt már alig látszott. Olyan volt, mintha csak egy kis vizet öntött volna a mellényére.

– Ezt hol tanulta? – tudakolta.

Miss Norley odavitte a mellényt a kandallóhoz, és ide-oda lóbálta a tűz előtt, hogy megszárítsa a foltot.

– A nagybátyámtól. Vegyész.

Milyen furcsa család! Nem kétséges, hogy mindenféle tisztítószerötleteket gyűjtött a rokonától. Gwyn szerint a nőktől elvárták, hogy ismerjék az ilyen háztartási praktikákat, még akkor is, ha nem ők maguk végezték a munkát.

A lány visszaadta Thornnak a mellényét.

– Tessék! Ezzel legalább átvészelheti az estét. Bár amint hazaér, kérje meg a szolgáit, hogy tisztítsák ki rendesen.

– Észben fogom tartani – ígérte Thorn, próbálva megfelelni a lány komoly hangnemének. Átvette tőle a mellényt, és belebújt. – Hogyan hálálhatnám meg? Talán egy kis gőteszemmel és gyíkfarokkal, hogy feltöltsem a fioláit?

– Azok mire kellenének? Semmi hasznukat nem venném.

Nyilvánvalóan nem olvasta a Macbethet. Vagy ha olvasta is, elfelejtette a vészbanyák jelenetét a kondérnál: „Szikra pattan, olthatatlan...”{1}

Thorn kuncogva begombolta a mellényét.

– Akkor talán felkérem táncolni.

A lány arca teljes rémületet tükrözött.

– Ne merészeljen! Én vagyok a keresztény világ legrosszabb táncosa. És mivel a fiatal hölgyeknek nem szabad visszautasítaniuk az urakat...

– Micsoda? Én nem ismerem ezt a szabályt. Bár ez megmagyarázza, hogy miért mond igent mindig mindenki, ha felkérem egy táncra. – Thorn rákacsintott a lányra. – És én még azt hittem, hogy az ellenállhatatlan bájam és a ragyogó külsőm az oka.

– Mindenki igent mond, mert maga herceg, uram. Úgyhogy megkérem, engem ne kérjen fel, mert a végén még mindkettőnkből bolondot csinálok. Biztosíthatom, hogy nem élvezné.

Thorn megcsóválta a fejét.

– Maga nagyon különös nő, Miss Norley. Ezt meg kell hagyni.

Amikor megigazgatta a nyakkendőjét, hogy egy kis része kikandikáljon a mellénye nyakkivágásából, a lány elkomorult.

– Jaj! Azon is vannak foltok. Mindjárt...

– Nem szükséges. Ha átrendezi a nyakkendő ráncait, hogy elrejtse a foltokat, senki sem fogja észrevenni. Magam is megcsinálnám, de itt nincs tükör.

– Rendben. – A lány elkezdte kirángatni és behajtogatni a nyakkendőjét, emlékeztetve Thornt a kezdeti gyanújára, hogy miért is hozta őt ide egyáltalán.

– Nagyon ügyesen csinálja – jegyezte meg. – Biztosan sokat gyakorolta.

– A nagybátyámnak nincs inasa, így néha én segítek neki, ha vendéget vár.

– Vallja be, Miss Norley, hogy nem csak azért hozott ide, hogy kitisztítsa a mellényemet és újrarendezze a nyakkendőm redőit!

A lány ránézett.

– Nem tudom, mire gondol. Mi másért tettem volna?

Thorn rámosolygott, és a kezébe fogta az arcát.

– Hogy kényeztessük magunkat. Például így.

Gyengéden megcsókolta, mire a lány elhúzódott, és a szeme elkerekedett a csodálkozástól.

– Ó, te jó ég!

A herceg elnevette magát.

– Ó, bizony! – dünnyögte, majd újra megcsókolta a lányt.

Ezúttal Miss Norley a férfi derekára tette a kezét, és lábujjhegyre emelkedett, hogy találkozzanak az ajkaik. Ó, igen! Azok az ajkak édesek voltak, akár a cseresznye. Ugyanakkor merészek is, mintha már csinált volna ilyet korábban is.

Nem mintha ez érdekelte volna Thornt. Valószínűleg ez tette a lányt azzá a fiatal nővé, aki volt, és akit egész éjjel boldogan csókolgatott volna. Csodálatosan meleg szája pezsgőízű volt, amit a herceg akkor fedezett fel, amikor mélyebbre merészkedett a csókban, és a lány megnyílt a nyelve előtt. Egy pillanat múlva már összegabalyodott a nyelvük, Thorn vére pedig felgyorsult.

Ó, a pokolba! Miss Norley arra késztette, hogy vágja sutba az óvatosságot, és továbbmenjen egy csóknál, de nem volt hozzá mersze. Így hát megelégedett azzal, hogy a lány szájának minden egyes centiméterét felfedezze, feltárva az összes gyönyörű, titkos zugát. A lány felnyögött és átölelte a derekát, ami csak még jobban felszította Thorn vágyát.

Te jóisten, milyen finom illata volt, mint a melegházi virágoké! A férfi úgy akart belesüllyedni az illatába, ahogy egy forró fürdőben merül el az ember.

Egyik kezével végigsimított a lány vállán, le a karja alá és végig a bordái mentén. Miért is ne? Már éppen azt fontolgatta, hogy vajon meg meri-e fogni a lány egyik gömbölyű mellét, amikor a szobában felharsant egy hang.

– Olivia Jane Norley! Mi az ördögöt képzelsz, mit csinálsz?

Olivia hátraugrott, és kissé kábának tűnt, arról nem is beszélve, milyen zilált volt. Thornnak összeszorult a gyomra. Minden kétséget kizáróan rajtakapták. Attól tartott, pontosan tudja, hogy ez mit jelent.

Az elegánsan öltözött matróna felé fordult, akiről csak feltételezni tudta, hogy Olivia mostohaanyja. Hogyan találta meg őket, ha a lány valóban bujkált előle, ahogyan mondta? Az asszonyt ráadásul néhány barátnője is elkísérte. Szemtanúk. Ez nem volt jó. Nagyon, nagyon nem volt jó.

Thornnak hirtelen eszébe jutott, hol hallotta a Norley nevet. Norley báró ugyanannak a klubnak volta a tagja, amelynek Grey, és amelyet néhányszor ő is meglátogatott, azon megfontolásból, hogy eldöntse, egyáltalán be akar-e lépni. Ez azt jelentette, hogy Miss Norley tiszteletre méltó Miss Norley volt, aki valószínűleg férjet keresett, és egyszerűen csak ügyesebben csinálta, mint a többi fiatal hölgy ezen az estélyen.

– Ez nem az, aminek látszik, mama – kezdte Miss Norley. – Őméltósága leöntötte a mellényét negusszel, és én éppen kivettem belőle a foltot.

Lady Norley barátnői már a gondolattól is felkacagtak.

Nem úgy Lady Norley.

– Olivia, kérlek, menj ki a folyosóra! Négyszemközt kell beszélnem a herceggel.

– De...

– Most, ifjú hölgy!

A lány válla megroskadt, ahogy elhagyta a szobát. Lady Norley egy szóval a barátnőit is a hallba száműzte. Thorn kettesben maradt a nővel.

– Lady Norley... – kezdte.

– Reggel első dolga legyen, hogy felkeres a városi házunkban, kezében egy házassági ajánlattal.

Házasság! Isten segítsen rajta!

Thorn megpróbált kimászni a csapdából, amelybe oly oktalanul belesétált.

– Semmi szükség ilyen elhamarkodott lépésre. Csak ma este találkoztam a mostohalányával, és bár kedves lány...

– Valóban kedves lány, és alig tizennyolc éves. Nem engedem, hogy a hírnevén egy jottányi folt is essen a maga... állati vágyai miatt.

Thorn igyekezett egy herceg benyomását kelteni, kihúzta magát, és jeges hangon folytatta:

– Csupán egy baráti csók volt.

– Amihez maga levette a mellényét.

A pokolba! Thorn elfelejtette, hogy ingujjban áll ott. Ez valóban terhelő lehetett rá nézve, és csakis magának köszönhette.

Aztán Grey figyelmeztetésére emlékezve elkomorult. Valószínűbb, hogy Miss Norley a ludas a dologban, azért tette, hogy megfogja magának, a mostohaanyja pedig lesben állt, hogy befejezze az üzletet. Erre a lehetőségre gondolva Thornt elöntötte a düh.

A harag ott világíthatott az arcán, mert Lady Norley közelebb lépett hozzá, és lehalkította a hangját.

– Ha esetleg azt fontolgatja, hogy mégsem jelenik meg reggel a házassági ajánlattal, akkor kénytelen leszek nyilvánosságra hozni egy bizonyos titkot a családjáról, amelyet ez idáig magamban tartottam.

Thorn hátán végigfutott a hideg.

– Nem is ismeri a családomat. Milyen titkot hallhatott rólunk?

– Ami azt illeti, évekkel ezelőtt elég jól ismertem a szüleit. Az édesanyjával együtt vezettek be a társaságba, az apja pedig a családom barátja volt. Ezért van az, hogy, ami azt illeti, pontosan tudom, hová tartott, amikor a kocsijával végzetes balesetet szenvedett.

Ez váratlanul érte Thornt.

– Londonba készült – mondta óvatosan. – Ez nem egy nagy titok.

– Igen. Csakhogy a szeretőjéhez akart menni.

Egy szörnyű pillanatra Thorn lába alól kicsúszott a talaj.

– Micsoda?

– Volt egy szeretője, mielőtt megismerkedett volna a maga anyjával, és soha nem szakított vele.

Thorn nem lepődött volna meg, ha azt hallja, hogy Grey apja szeretőt tartott, de a sajátja? Ez képtelenség volt.

Próbált visszaemlékezni, vajon az anyja valaha is említette-e, mi volt az oka az apja hirtelen elutazásának Berkshire-ből Londonba, de semmi sem jutott eszébe. Csak annyit mondott, hogy ő és Thorn apja imádták egymást. Szerinte az övéké volt az egyetlen a három házassága közül, amelyet szerelemből kötött. Az apjának vagy soha nem volt szeretője... vagy olyan jól eltitkolta a tényt, hogy az anyja nem is gyanakodott rá.

Volt egy harmadik lehetőség is: az, hogy az anyja tudta, és mindvégig hazudott a házasságáról neki és Gwynnek. Te jó ég, Thorn ennek még a gondolatát sem bírta elviselni. Mert ez azt jelentette volna, hogy az a nagy romantikus szerelem, amelyről az anyja mindig olyan szenvedélyesen beszélt nekik, csupán színlelés volt.

Feltéve, hogy Lady Norley igazat mondott. Ahogy annak az asszony is minden bizonnyal a tudatában volt, nem volt mód arra, hogy Thorn megerősítse vagy megcáfolja a „titkot”, amelyet zsarolásra használt, így, hogy az anyja külföldön tartózkodott. Hónapokba telt, mire a levelei eljutottak Berlinbe.

De még ha hazugság is volt, a báróné akkor is terjeszthette a történetet. Talán még ahhoz is eleget tudott, hogy az igazság látszatát keltse. Márpedig Thorn nem volt hajlandó hagyni, hogy ez a nőstény ördög megbántsa az anyját. Ha ilyen pletykák jelennének meg az újságokban, az mélyen megsebezné az anyját, ha eljutnának a követségre. És a mostohaapja, a poroszországi brit nagykövet karrierjét sem segítenék.

– Megértettük egymást, kegyelmes úr? – kérdezte Lady Norley, és a hangjában nem volt egy cseppnyi határozatlanság vagy félelem sem. Sarokba szorította Thornt, és ezt a férfi is tudta.

– Reggel ott leszek – felelte a tőle telhető legnagyobb közönnyel.

Másnap Olivia mereven ült a szalon kanapéján, miközben mostohaanyja a fürtjeivel babrált.

– Ha hozzámész őkegyelmességéhez, ki kell majd oktatnom az új cselédedet, hogyan készítse el rendesen a frizurádat.

– Ha hozzámegyek – mondta Olivia fásultan.

– Ne kezdd újra! – A mostohaanyja megcsípte az arcát. – Persze hogy hozzá fogsz menni. Jóképű és gazdag. Nem járhatsz rosszul vele. Biztosan te is így gondoltad, tekintve, hogy milyen ügyesen rávetted, hogy levetkőzzön.

– Én nem... Nem gondoltam, hogy...

A mostohaanyja felvonta a szemöldökét.

Olivia felsóhajtott. Valószínűleg nem kellene bevallania, hogy nem számított arra, hogy rajtakapják kettesben a férfival.

– Mit mond a papa? – Az előző este nem látta az apját, mivel az már elment a klubjába.

A mostohaanyja legyintett.

– Ismered apádat – túlságosan el van foglalva a saját ügyeivel ahhoz, hogy a mieinkkel törődjön. De megígérte, hogy ha elfogadod a herceg ajánlatát, ő maga is elbeszélget vele. Ennek érdekében a dolgozószobájában marad, amíg a herceg itt végez.

Miután Oliviának nyolcéves korában meghalt az édesanyja, az apja kivonult az életéből, dajkákra és nevelőnőkre bízva a gondozását, miközben ő úriemberhez illő dolgoknak hódolt... mint az ivás, a szerencsejáték és a klubba járás. A lány néha azt gyanította, hogy csak azért nősült újra, hogy ne kelljen ővele foglalkoznia.

Az ő esetlen, kémiabolond, komoly, furcsa lányával.

– Mindketten ennyire szeretnétek megszabadulni tőlem? – tudakolta, remélve, hogy jól leplezi a sértettségét.

Megelégedésére a mostohaanyja őszintén megdöbbent a kérdés hallatán.

– Megszabadulni tőled? Ne butáskodj, kedvesem! Mi csak azt szeretnénk, ha jól mennél férjhez. És ha ez megtörtént, mi ketten pompásan szórakozunk majd: vásárolgatunk, lovagolunk a Rotten Row-n, és a legfinomabb emberekhez járunk látogatóba.

Bízza csak az anyjára, és az biztosan olyan tevékenységeket választ, amelyeket Olivia távolról sem talált „szórakoztatónak”.

– Feltéve, hogy a herceg valóban megkéri a kezem.

– Ó, emiatt ne aggódj! – A mostohaanyja hangja acélossá vált. – Meg fogja kérni.

Furcsán biztosnak tűnt ebben. Az előző este óta Olivia nem először tűnődött azon, hogyan győzhette meg a mama a herceget, hogy beleegyezzen a házasságba. Vagy egyszerűen csak ennyire úriember volt?

Ebben azonban kissé kételkedett, miután látta Thornstock arcát, ahogy este kiviharzott a könyvtárból. Még csak meg sem állt, hogy elköszönjön. Mindez bántotta Oliviát, de most nem tudott erre gondolni. Ki kellett találnia, mit válaszoljon, ha a herceg valóban házassági ajánlatot tesz.

Nehéz döntés volt. Elvégre ő az első férfi, aki szájon csókolta. Ami sokkoló volt. Finom. Teljesen váratlan. Mindig is úgy gondolta, hogy a szájra adott csók kellemetlen, de élvezte. Nagyon is. Még mindig örvénylő érzést keltett a gyomrában. Ki hitte volna?

És amikor Thornstock a szájába csúsztatta a nyelvét... Jóságos ég, teljesen elveszettnek érezte magát! A férfi olyan ravaszul, olyan élvezetesen húzogatta ki és be a nyelvét, ami arra csábította Oliviát, hogy ő is ugyanezt tegye.

Úgy tűnt, ez meglepte a herceget, de nem sokáig. Felnyögött, elkapta a derekát, és magához húzta. Vadul izgalmas volt. Olivia feltételezte, hogy ezt a legtöbb hölgy romantikusnak nevezné, de ő semmit nem tudott erről. Nem volt benne biztos, hogy pontosan mi is az a „romantikus”, mivel még sosem tapasztalta meg igazán.

Az óra elütötte az egészet, mire a lány összerezzent. Ez volt a látogatók órája. Nem mintha őt bárki is meglátogatta volna valaha. Olivia nem volt jó az udvariaskodásban vagy az időjárásról való csevegésben, így nem vonzotta a rajongók tömegét, mint néhányan a hölgyek közül. Ez azonban sohasem zavarta. Sőt, a látogatókra való várakozás napi rituáléja csak valami olyasmi volt, amin túl kellett esnie, hogy elmehessen a nagybátyjához, és segíthessen neki a kísérleteiben.

Egy része azt remélte, hogy Thornstock egyáltalán nem jelenik meg. Akkor nem kellett volna eldöntenie, mit válaszoljon. Egész éjjel a két lehetőséget latolgatta, és még mindig nem határozott.

Egyfelől a férfi nagyon jóképű volt, és nyilvánvalóan elég vonzónak találta őt ahhoz, hogy megcsókolja. A csókolózás is jól ment neki, bár Olivia nem tudta mivel összevetni. És még egy érv szólt mellette: ha hozzámegy, soha többé nem kell bájcsevegéssel töltenie az idejét. A herceg nem tűnt beszédes típusnak. Ez mindenképpen előny volt.

Másfelől viszont kételkedett abban, hogy őkegyelmessége megengedné, hogy kémiai kísérleteket végezzen, vagy hogy segédkezzen a nagybátyja kísérleteiben. Egy ilyen tekintélyes férfi engedelmes, házias feleséget várna el, ő pedig nem volt az. Hiszen még abban sem volt biztos, hogy mit gondol a gyermekvállalásról.

És egy kicsi, bolondos része – az, amelyik kislánykorában meséket olvasott – szeretetet, sőt szerelmet akart a házasságában. De ezt túlzásnak tűnt Thornstocktól remélni.

A földszinti ajtón megszólalt a kopogtató, mire Olivia teste megfeszült. Néhány perccel később bejelentették Thornstock hercegét.

Amikor belépett, Olivia a mostohaanyjával együtt felállt és térdet hajtott. Őméltósága határozottan komornak tűnt, ami megerősítette a lány félelmét, hogy a mama valamiképpen rákényszerítette a lánykérésre.

Ez a benyomása csak megerősödött, amikor a férfi úgy állt ott és bámult rá, mintha átlátna rajta.

– Jó reggelt, Miss Norley! Remekül néz ki.

– Ahogy ön is, kegyelmes úr. – Az ég szerelmére, de még mennyire! A férfi egyenes, sötétbarna hajában vöröses fény játszott, a szeme pedig szinte áttetsző világoskék volt.

Thornstock Olivia mostohaanyjára pillantott, majd vissza a lányra.

– Miss Norley – mondta –, remélem, megtisztel azzal, hogy a feleségem lesz!

Olivia megdermedt. A férfi nem is lehetett volna nyersebb. Életében először egy kicsivel több csevegésre vágyott volna.

– Miért is?

Úgy tűnt, ez váratlanul érte a herceget. Aztán rászegezte a jégkék tekintetét.

– Mert tegnap este visszavonhatatlanul tönkretettem a hírnevét. És ezt házassággal szokás helyrehozni.

Nyilván. De itt valami mégsem stimmelt. Egy herceg bizonyára ki tudott volna bújni egy ilyen házasság kényszere alól, Thornstock mégis úgy állt ott, mint egy tolvaj, akit akasztófára hurcolnak.

Olivia nem kívánt a hóhérja lenni. Ha muszáj férjhez mennie, akkor azt nem a hírneve megmentése érdekében fogja megtenni. És biztosan nem egy olyan férfinak lesz a felesége, aki nyilvánvalóan megveti.

– Köszönöm, kegyelmes úr, a kedves és nagylelkű ajánlatát. De sajnálattal vissza kell utasítanom.

– Olivia! – szólt rá az anyja.

Olivia alig hallotta; minden idegszálával Thornstock reakcióját figyelte. Megkönnyebbülésre számított, ám az érzelem, amely a férfi hideg arroganciáját felváltotta, az izzó düh volt.

Ő milyen jogon volt dühös? Hiszen megmentette attól, hogy feleségül kelljen vennie. Legalább hálás lehetett volna.

A mostohaanyja megpróbálta elsimítani a dolgokat.

– Olivia azt akarta mondani, hogy...

– Pontosan azt, amit mondtam – vágott közbe a lány. – Nem kívánok hozzámenni őkegyelmességéhez. És gyanítom, ő sem kíván elvenni engem. – Elindult a szalon ajtaja felé. – Most pedig, ha megbocsátanának...

Muszáj volt elmenekülnie. Nem bírta volna elviselni a férfi diadalmas arckifejezését, amint rájön, hogy valóban szabad. De csupán a folyosóig jutott, amikor a lába cserben hagyta, és leroskadt a legközelebbi székre, hogy megpróbálja megnyugtatni az idegeit.

A szobából kihallatszott a mostohaanyja hangja:

– Kegyelmes úr, adjon neki még egy esélyt! Mint minden fiatal nő, a mostohalányom is azt szeretné, hogy udvaroljanak neki, dédelgessék. Idővel bizonyára...

– Nem szeretem, ha játszadoznak velem, asszonyom – vágott közbe a herceg. – Ami engem illet, teljesítettem az alkunk feltételeit.

Alku! Ó, ez a nap egyre rémesebb lett. Mit ajánlhatott Olivia mostohaanyja Thornstocknak, hogy elnyerje a beleegyezését? Tényleg olyan rettenetes teremtés ő, hogy egy fiatalember feleségül sem venné valamiféle ösztönzés nélkül? Igaz, volt egy közepesen nagy vagyona, de ez a hercegnek semmiképp sem lett volna csábító ajánlat. Mindenki tudta, hogy Thornstock bűn gazdag.

A férfi olyan hangon folytatta, amelyből hiányzott az a játékosság, amellyel előző este Oliviával beszélt.

– Megtettem az ajánlatomat, ő pedig visszautasította. Tehát végeztünk. És ha valaha is beváltja a tegnap esti fenyegetését, megkeserítem a maga és a mostohalánya életét. Jó napot, Lady Norley!

E szavak tettre sarkallták Oliviát. A herceg távozni készült! Ő pedig nem bírta volna elviselni, hogy rajtakapja, ahogy az ajtónál hallgatózik. Felpattant, és elindult a lépcső felé, imádkozva, hogy a férfi ne siessen faképnél hagyni a mostohaanyját.

Hátrapillantva látta, hogy Thornstock észre sem vette. Túlságosan is lefoglalta a saját menekülése. Nem kétséges, végre rádöbbent, hogy kis híján feleségül vett egy csaknem idegen nőt.

Olivia egy pillanatra azt kívánta, bárcsak igent mondott volna a férfinak. A csókjuk csábította és elbűvölte. Tudta, hogy soha többé nem fog átélni ilyesmit.

Ám a csók még nem minden. Könnyen kitalálhatta, milyen lenne a házasság egy olyan férfival, mint Thorntock. Ő irányítaná a napjait – és az éjszakáit. Akárcsak a papa, ő sem tudna mit kezdeni vele vagy azzal, amit akar. A vágya, hogy vegyész legyen, elhalványulna, ahogy minden nő ambíciója elhalványulni látszott, ha egyszer egy férfi igényeinek kellett alárendelnie az álmait.

Ez szörnyen hangzott. És ebben az esetben ki akarna egy herceg felesége lenni? Ő biztosan nem.

Első fejezet
London
1809 októbere

Thorn elmosolyodott, amikor meglátta a szerény báltermen keresztül felé tartó Gwynt. Jellemző, hogy a húga bállal ünnepelte meg, hogy ő és a férje birtokba vették az új városi házukat. Thorn egy cseppet sem bánta, hogy eladta nekik a házat. Gwyn otthont varázsolt belőle, és ez látszott is rajta, különösen ebben a helyiségben. Az új padló fénye tökéletesen illett a tánchoz, a mostani csillárok pedig sokkal jobban megvilágították a termet, mint a régiek.

Ez azt jelentette, hogy a húga egy ideig biztosan a közelben marad, hála istennek! És most, hogy hozzáment Wolfe őrnagyhoz, aki meg tudta védeni, Thorn megnyugodhatott, nem kellett tovább aggódnia, hogy valami gazember elszökteti az örökségéért. A változatosság kedvéért végre az írásra koncentrálhatott, bár ezt egyre nehezebben tudta titkolni, különösen Gwyn előtt. Ő csak egy semmirekellőnek tartotta. Az egész családja így gondolta. Az igazság az, hogy Thorn, a semmirekellő éppúgy egy szerep volt, mint Thorn, a drámaíró és Thorn, a herceg. Egyiket sem érezte valóságosnak. Kivéve persze Thornt, a fivért. Az legalább valódi volt.

– Gyanús ez a titokzatos mosoly. – Gwyn arcon csókolta a bátyját. – Milyen csínytevést tartogatsz ma estére?

– Semmi olyat, ami téged érdekelne, Liebchen.

A nő felnevetett.

– Milyen kár. Imádok részt venni a mesterkedéseidben. Legalábbis otthon nagyon szerettem.

Otthon. Poroszország jelentette még mindig az otthont Thorn számára is.

– Hiányzik Berlin? – kérdezte őszinte kíváncsisággal.

– Néha. – Gwyn tekintete a távolba kalandozott. – A lelkemet is eladnám egy kis Eisbein mit Sauerkrautért{2}.

– Ezt korábban is mondhattad volna. Az új szakácsom gyakran készíti.

A húga rámeredt.

– És finom? Olyan jó, mint Berlinben?

– Mivel az új szakácsom német, legalább olyan jó.

– Hogy a fenébe találtál német szakácsot?

– Londonban is élnek németek, ha esetleg keresnéd őket, hugi. – Thorn elvigyorodott. – Holnap átküldök egy kis Eisbein mit Sauerkrautot.

– Kedves vagy! – Gwyn két kezébe fogta a bátyja arcát, és kétfelől megcsókolta. – Szavadon foglak.

A férfi kuncogott.

– Ebben biztos vagyok.

– Mindenesetre örülök, hogy elcsíptelek, mielőtt elmenekültél volna. – A nő megigazította a kesztyűjét. – Ha ilyen ügyekről van szó, mindig borzasztó ügyesen elillansz.

– Miféle ügyekre gondolsz?

– Házasságpiac. Tudod.

– Október van. Túl késő a házasságpiacokhoz. Különben is, azt hittem, csak az új otthonodba való beköltözésedet ünnepeljük. Rengeteg olyan vendéget látok, akiket soha nem hívnának meg egy házasságpiacra. Például William Bonham.

– Hagyd ezt abba! – Gwyn, megbökte a fivére karját. – Tudom, hogy nem helyesled a mama iránti érdeklődését, de tökéletes úriemberként viselkedik vele szemben.

– Ügyintéző.

– De a papa ügyintézője. Esküszöm, most, hogy már majdnem egy évtizede Angliában élsz, borzasztóan fenn hordod az orrod. És mama azt mondja, hogy romantikus szempontból amúgy sem érdekli.

– Ugyanezt mondta a mostohaapánkról is, ám ez nem akadályozta meg abban, hogy feleségül menjen hozzá.

– Gondolom, nem panaszkodsz emiatt. Papa nélkül nem lenne Sheridan és Heywood, a testvéreink. És soha nem lehetett volna lehetőségünk arra, hogy beutazzuk Európát, és Poroszországban nőjünk fel.

– Igaz. – A mostohaapjuk nélkül Thornnak sem kellett volna választania az ikertestvére és a hercegség között.

Nem, ez nem volt igazságos. Ezt ő rontotta el azzal, hogy nem volt őszintébb Gwynnel, mielőtt elhagyta Poroszországot. Már az elején el kellett volna mondania neki, hogy lefizette a kedvenc kérőjét, az a seggfej pedig fogta a pénzt, és elmenekült. Ő és Gwyn lassan újra közel kerültek egymáshoz, bár Thorn félt, hogy mindig is marad közöttük egy kis szakadék. Valaha mindenben egyetértettek, de a külön töltött évek őt óvatosabbá tették, a húgát pedig... önérzetesebbé.

Ezt semmi sem mutatta jobban, mint az, hogy Thorn soha nem beszélt neki arról, hogy drámákat ír. Vagy az apjukkal kapcsolatos fájdalmas titokról. Arról a lányról, akinek házasságot ajánlott.

Mi a fene? Ő most hogy jutott az eszébe?

Kétségkívül az apja titka idézte fel, az, amelyet Thorn az évek során megőrzött, mert kezdett attól félni, hogy mégiscsak igaz lehet.

A devonshire-i bál után írt az anyjának, mert kíváncsi volt, mit válaszol, ha megemlíti, hogy összefutott az állítólagos „barátnőjével”, Lady Norley-val. Meglepetésére az anyja azt írta, hogy „Add át az üdvözletemet a kedves barátnőmnek!”. Úgy tűnt, a báróné nem hazudott a barátságukról, ami elég volt ahhoz, hogy Thorn óvakodjon bármi mást is mondani az anyjának.

– Szóval, ha anya kedveli Mr. Bonhamet, ő pedig jó hozzá – mondta Gwyn –, akkor mi a probléma? Elvégre nem lesz gyerekük.

– Hála istennek!

– És ha már a házasságnál és a gyerekeknél tartunk...

– Terhes vagy.

– Honnan tudod? Azt hittem, a ruháim elég jól elrejtik. – Gwyn felsóhajtott. – Joshua elmondta neked, ugye?

Thorn elvigyorodott.

– Mit vártál? A büszke apa.

– Látom, hogy senkinek sem én fogom elújságolni a hírt – jegyezte meg a nő ingerülten. – Különben is, nem erre céloztam. Arra próbáltam rámutatni, hogy rengeteg itt a facér hölgy.

Thorn megmerevedett. Most, hogy Gwyn boldog házasságban élt, mindenkit ebben a magasztos állapotban akart látni. Ám az anyja házasságaiból, az apja esetleges hűtlenségéből és a sok nőből ítélve, akik az évek során megpróbálták becserkészni a címéért és a vagyonáért, hazugság volt, hogy létezik szerelem a házasságban. Így Gwyn házasságszerzői erőfeszítései kárba vesztek.

Éppen ezt akarta közölni vele, amikor a húga hozzátette:

– Több ilyen hölgy is szinte könyörög egy partnerért.

Á! Félreértette. Gwyn azért korholta, mert agglegényként nem tette a kötelességét a bálon. Az más. Thorn ismerte a szabályokat.

– Tudod mit? Mielőtt elmegyek, megígérem, hogy táncolok egyet az általad kiválasztott hölggyel. Ezzel felmentem magam?

– Talán. – A húga gyanakvóan összehúzott szemmel nézett rá.

– És azután?

– Azt követeled, hogy egynél több táncpartnert választhass nekem?

– Annál több eszem van. Noha jobban örülnék, ha tovább maradnál, afelől érdeklődtem, hogy hová mész innen.

– Fogalmam sincs. Gondolom, a Covent Gardenbe. Vagy a klubomba. – Thorn az ujjával megkocogtatta az állát. – A Vauxhall még nyitva van? Vajon azok a fickók, akik megvették, megengednék, hogy kipróbáljam a kötéltáncot? Csak egy pohár bort ittam, talán sikerülne.

Gwyn a szemét forgatta.

– Tudod, neked kellene írnod azokat a darabokat.

A férfi megdermedt.

– Milyen darabokat?

– Amiket a német barátod, Mr. Jahnke írt. Az első, azt hiszem, az Egy német úriember kalandjai Londonban volt.

– Először is, Juncker, és nem Jahnke – helyesbített Thorn ingerülten. – Másodszor pedig, a címben nem szerepel, hogy Felix német. Egy külföldi úriember, nem pedig Egy német úriember.

Gwyn alaposan szemügyre vette.

– Szerintem aligha számít, hogy Felix német vagy külföldi. Csak azt mondom, hogy te izgalmasabban írnád meg a kalandjait.

Thorn nem tudta eldönteni, hogy ez valami csapda akar-e lenni. A húga talán rájött, hogy a költő barátja, Konrad Juncker mögött maga Thorn áll?

– Juncker szerint a kalandok eléggé tetszenek a közönségnek ahhoz, hogy gazdaggá tegyék. Az eredeti mű évekig futott, a későbbi darabok pedig... – Amikor Gwyn elmosolyodott, a férfi észbe kapott. – Csak azt akarom mondani, hogy szerintem úgy jók, ahogy vannak.

– Hát persze. Hűséges vagy a barátodhoz. Én személy szerint csak azokat a jeleneteket élvezem, amelyekben Lady „Kapzsi” Grasping és szerencsétlen lánya, Lady „Rafinált” Slyboots szerepel. – A nő elvigyorodott. – Szeretem a cselszövéseiket. Mindig megnevettetnek.

– Engem is.

Miután elpárolgott a Miss Norley elutasítása miatt érzett dühe, Thornnak nem állt szándékában megtartani a komikus figurákat. De most már a darabok szerves részévé váltak. Vickerman, a Parthenon Színház igazgatója, amely Juncker összes darabját bemutatta, ragaszkodott hozzá, hogy Grasping és Slyboots minden új darabban szerepeljen.

Gwyn még mindig a testvérét figyelte.

– Néha elfelejtem, hogy te vagy a család egyetlen tagja, persze a mamán kívül, aki valóban szereti a színházat. Most, hogy túl van a gyászon, elvitted már egy Juncker-darabra? Biztos vagyok benne, hogy nagyon tetszene neki!

– Még nem. Elfoglalt voltam. – Azonkívül Thorn nem akarta megkockáztatni, hogy az anyja ráismerjen a szófordulataira, amelyek esetleg lelepleznék. Gyakran okosabb volt, mint amilyennek a testvérei hitték. Ha valaki rájött volna a dologra, az ő volt.

Vagy Gwyn.

– Igen, el tudom képzelni, mivel voltál elfoglalva. – Gwyn végigpásztázta a báltermet. – Apropó, elfoglaltság. Vissza kellene térnem a vendégeimhez. Lehet, hogy te vagy a kedvencem, de nem te vagy az egyetlen. – Figyelmeztetően megcsóválta mutatóujját a bátyja felé. – Ne felejtsd el, hogy táncolnod kell az általam kiválasztott hölggyel. Hamarosan visszajövök, hogy bemutassalak neki.

Thorn elfojtott egy nyögést. Biztos, hogy Gwyn egy olyan nővel fogja összehozni, aki petrezselymet árul. Fogalma sem volt arról, hogy a fivére milyen nőket kedvel. Ahogy a húga átvonult a báltermen, a férfi elveszítette szem elől, de pillanatokon belül egy másik nő keltette fel a figyelmét.

Ez nem lehetett igaz! Mégis az volt. Bárhol felismerte volna ezt az arcot.

Ő volt az.

Ennyi év után, anélkül, hogy akár csak egy pillanatra is találkoztak volna, Miss Olivia Norley-nak – vagy bárhogy is hívták mostanában – volt képe felbukkanni itt, a herceg ikertestvérének otthonában, ahol semmi keresnivalója nem volt. Nos, Thornnak határozott szándéka volt, hogy erről tájékoztassa is a csitrit. Pont mielőtt eltávolíttatja a bálteremből.

Intett egy inasnak, de ennél tovább nem jutott, mert meglátta Olivia társnőjét, egy ugyancsak vonzó, de közel sem olyan fondorlatos nőt: Thorn új sógornőjét, Grey feleségét, Beatrice-t, Greycourt hercegnéjét.

Miss Norley és Beatrice együtt? Mi az ördög folyik itt?

Figyelte, ahogy átlibegnek a termen, és percről percre közelebb kerülnek hozzá. Szerencsére Beatrice-t néhány méterenként megállította valami ismerős, és ez lehetőséget adott a férfinak, hogy felmérje, milyen változásokkal sújtotta az idő múlása Miss Norley-t.

Nem akadt sok minden. A lány körülbelül huszonhét éves lehetett, de még mindig olyan fiatalos volt a külseje, mint egy olyan nőnek, aki még nem szült gyermeket. Szőke haját majdnem pontosan úgy viselte, mint évekkel ezelőtt, de ragyogó almazöld ruhája szorosabban ölelte körbe az alakját, mint egy férj, ami arról tanúskodott, hogy a divat mennyire megváltozott.

Ahogy Thorn is. A Miss Norley-val való találkozása után már nem ugyanúgy tekintett a nőkre. Állandóan az eltitkolt céljukat kutatta, mielőtt elcsábította őket. És nagyon is sokat elcsábított, hála a pletykáknak, amelyeket Lady Norley terjesztett arról, hogy a lánya visszautasította őt a vad viselkedése miatt.

A pletyka valójában növelte a férfi vonzerejét. Az emberek, akik eddig furcsának tartották a német szokásai miatt, most tipikus angol hercegnek látták. És ha már Lady Norley a „gazember” címkét tűzte rá, úgy gondolta, hogy akár át is élheti a szerepét.

Mostanában azonban a bordélyban töltött órákat leginkább a színdarabjaihoz való anyaggyűjtésre használta. Kezdett túl öreg lenni ahhoz, hogy szajhákkal múlassa az idejét.

Egy fickó jött arra egy tálca ratafiával, és Thorn elvett egy pohárral. Úgy érezte, hogy ma este erős italra van szüksége, és a gyümölcslével ízesített pálinka épp megfelelő lesz.

Csupán az első kortynál tartott, amikor Beatrice odalépett hozzá Miss Norley-val, akinek csillogott a szeme a gyertyafényben. Nyilvánvalóan ő sem vágyott jobban erre a találkozóra, mint Thorn. Ez meglepő volt, tekintve a nő hajlamát arra, hogy csapdába ejtse a férfiakat.

– Gwyn mondta, hogy emlékeztesselek az ígéretedre, Thorn – szólt Beatrice. – Ennek megfelelően szeretném bemutatni neked az új barátnőmet, Miss Olivia Norley-t. Miss Norley, ő itt Thornstock hercege, a sógorom.

Thorn látni vélte, hogy a nő elsápad, de nem lehetett biztos benne. Mindenesetre egy rejtély megoldódott. Miss Norley ennyi idő után még mindig egyedülálló volt. Ahogy ő is.

– Már találkoztunk – mondta szűkszavúan, és egy kurta meghajlással üdvözölte a nőt. Ha nem tette volna Gwynnek azt az ostoba ígéretet, most rögtön faképnél hagyta volna.

Beatrice meglepetten pislogott, amiért Thorn ilyen pökhendi módon viselkedik egy nővel. Biztosan nem tudta, hogy Miss Norley nem nő – hanem egy nőstény ördög, ugyanúgy, mint a mostohaanyja.

Olivia azonban nyilván értette a viselkedését, mert felszegte az állát, és pimaszul így szólt:

– Ön ratafiát iszik, kegyelmes úr? Nem gondolja, hogy ez nem túl bölcs dolog, tekintve, hogy hajlamos a bálokon kilöttyenteni az italát?

Thorn összehúzott szemmel nézett rá.

– És hogy van mostanában Lady Norley? Feltételezem, valahol errefelé bujkál. – Végigpásztázta a báltermet. – Még mindig azzal próbálkozik, hogy rangos úriembereket lökjön a kegyed ölébe?

Miss Norley még csak el sem pirult.

– Szerencsére nem. Most, hogy vénlánynak számítok, a mostohaanyám általában békén hagy a bálokon.

– Micsoda szerencse! – csattant fel a férfi. – Igencsak méltányos azokkal a fickókkal szemben, akiket a maga nevében próbálna behálózni. Bár én aligha nevezném önt vénlánynak. Fiatalabb, mint a húgom, neki mégis sikerült elcsábítania Wolfe őrnagyot.

– Thorn! – szólt Beatrice éles hangon. – Mi ütött beléd? Nagyon gorombán viselkedsz Miss Norley-val. Ő nemcsak vendég, de különösen fontos a számunkra Greyjel.

Thorn megrökönyödött.

– Hogyhogy?

– Grey nem mondta neked? Megbízta Miss Norley-t, hogy az új kémiai módszerével vizsgálja meg az apja maradványait, tartalmaznak-e arzént. Reggel együtt indulunk Carymontba.

A suffolki Carymont a Greycourt hercegek családi székhelye volt, ahol Grey apját a pazar családi mauzóleumban temették el.

Beatrice kijelentése tehát megdöbbentette Thornt. Igaz, a bátyja nemrégiben elkezdett gyanakodni, hogy az apját, akiről azt feltételezték, hogy váltólázban halt meg, amikor Grey még csecsemő volt, valójában megmérgezték. De odáig elmenni, hogy exhumálják a holttestét? Ez túlzásnak tűnt. És mi az ördögért választotta volna Grey Miss Norley-t a maradványok vizsgálatára?

Ez őrültség volt.

Thorn lehajtotta a ratafiát, majd végigpásztázta a báltermet.

– Hol van Grey?

– Miért? – kérdezte Beatrice. – Úgy volt, hogy Miss Norley-val táncolsz.

Olivia felszegte az állát.

– Semmi szükség arra, hogy őkegyelmessége...

– Ó, teljes mértékben szándékomban áll táncolni magával, Miss Norley – biztosította Thorn jéghidegen a nőt. – De előbb beszélnem kell a fivéremmel.

– Mit akarsz tudni? – szólt egy zengő hang a háta mögött.

Megpördült, és ott állt Grey. Thorn megragadta a karját.

– Gyere velem! – mormolta. – Négyszemközt szeretnék beszélni veled. – Azzal elindult Wolfe dolgozószobája... és annak hívogató italkészlete felé.

Amint beléptek és Thorn becsukta az ajtót, Grey így szólt:

– Olyan színpadiasan viselkedsz, mint anya szokott. Mi izgatott fel ennyire?

– Azt hallottam, hogy megvizsgáltatod, tartalmaznak-e apád maradványai arzént.

Grey a dekantáló üveg felé indult.

– Reményeim szerint így lesz.

– Biztos vagy benne, hogy egyáltalán meg lehet csinálni?

– Ami azt illeti, igen. Nemrég egy 1803-as porosz újságra bukkantam a mostohaapánk holmija között. Volt benne egy cikk Sophie Ursinusról, aki Berlinben mérgezett meg embereket. Egy Valentin Rose nevű német vegyész kifejlesztett egy tesztet, amellyel ki lehetett mutatni az arzént Ursinus egyik áldozatának testében, és az eredményeket felhasználták a perében.

Grey töltött magának egy pohár borostyánszínű folyadékot, jókorát kortyolt belőle, majd visszaköpte a pohárba.

– Jézusom, ez rum!

– Az őrnagy a rumot kedveli. Felteszem, ennek lehet valami köze ahhoz, hogy olyan sok időt töltött a tengeren. – Thorn töltött a saját poharába. Brandy hiányában el tudta viselni a rumot. – És ne válts témát! Ezért keresel vegyészt?

– Pontosan.

– És éppen Miss Norley-ra akadtál rá?

– Igen. – Grey merev arccal tette le a poharát. – Egyébként miért érdekel ez téged? Az én néhai apámról van szó, és azt kérek fel, akit akarok, hogy elvégezze a vizsgálatot.

– De feltételezem, hogy olyasvalakit akarsz, aki legalább minimálisan ért hozzá. Miss Norley nyilván csak egy amatőr. Akkor miért őt kéred fel egy legális vegyész helyett?

Grey elkomorult.

– Megpróbáltam „legális vegyészt” találni, ahogy te fogalmaztál. De mindenki, akivel beszéltem, elutasított.

– Milyen indokkal?

– Sokan nem ismerték a Rose által kifejlesztett tesztet. Néhányan azt mondták, hogy egy ilyen régi holttest vizsgálata nem hoz eredményt. Mások kijelentették, hogy nincs rá idejük. Gyanítom, ez udvariasan azt jelenti, hogy nem szeretnék, hogy közük legyen egy herceg esetleges meggyilkolásához.

– Aligha hibáztathatod őket. A magas rangú halottaknak magas rangú élő barátaik vannak, akik nem akarják megkockáztatni, hogy belerángassák őket egy perbe, és valószínűleg rendkívüli erőfeszítéseket tesznek, hogy ezt megakadályozzák. Ami kellemetlen helyzetbe hozná a vegyészt, aki bebizonyítja a mérgezést.

– Pontosan. Még Mrs. Elizabeth Fulhame-ot is megkerestem, egy ismert kémikust, akinek a munkáját mások is csodálják, de neki is megvannak a saját kísérletei, amelyek sok idejét elveszik. Azonban egy barátnőjét javasolta...

– Miss Norley-t.

– Igen. És amikor értesültem Miss Norley vegyészi tapasztalatáról, úgy gondoltam, hogy az ő felkérése a legjobb megoldás.

Thorn belekortyolt a rumba.

– Az a csitri tényleg tapasztalt?

– Tényleg kevés bizalmad lehet bennem, ha azt hiszed, hogy ezt a feladatot akárkire rábíznám. Miss Norley-t a nagybátyja, aki maga is ismert vegyész, és Mrs. Fulhame is melegen ajánlotta.

Thorn megfeledkezett a nagybácsiról, akit a nő az első találkozásukkor említett.

– Szóval, egy rokon és egy másik nőszemély. Remélem, nem fizetsz túl sokat Miss Norley-nak a kétséges tapasztalataiért.

Grey szeme sötétkékre váltott, ami azt mutatta, hogy lassan elfogy a türelme.

– Nem mintha bármi közöd lenne hozzá, de egyáltalán nem fizetek neki.

Ez meglepte Thornt.

– Akkor miért csinálja?

– Miért érdekel ez téged? – Grey a közeli íróasztalnak támaszkodott. – Ha már itt tartunk, egyáltalán honnan ismered Miss Norley-t?

Thorn felsóhajtott.

– Emlékszel a Devonshire-házban tartott bálra, és arra, hogy kompromittáló helyzetbe kerültem egy fiatal hölggyel? Homályos emlékeim szerint elmondtam neked, hogy visszautasított, amikor megkértem a kezét.

Annyira dühös volt, amikor elhagyta Norley-ék házát, hogy elpanaszolta Greynek. Ennyi évvel később még mindig bánta. Nem szerette, ha az emberek, még ha a féltestvére is, tudnak a titkairól.

Greynek leesett az álla.

– Miss Norley volt az?

– Bizony ő. A mostohaanyja meg akart fogni, és a lánya volt az, aki csapdába csalt – valójában a kémiai ismereteivel. De az, hogy egy mellényből ki tudott szedni egy foltot, aligha jelenti, hogy képes olyan vizsgálatokat végezni, amelyek a bíróságon is megállnák a helyüket. Az nem volt több, mint egy társasági trükk. Most már érted, miért aggódom amiatt, hogy vele állapodtál meg?

– Ami azt illeti nem, nem értem.

– Hidd el, Miss Norley indokai általában gyanúsak! Elképzelhető, hogy a saját kétes céljai érdekében el akar csábítani és tönkretenni a házasságodat.

Grey felnevetett.

– Édes istenem, téged aztán felbosszantott az a nő! Elfelejted, hogy már találkoztam vele. Aligha tűnik olyan megrögzött hazudozónak, mint amilyennek te beállítod. Vagy, ami azt illeti, megrögzött csábítónak.

– A látszat néha csal – dünnyögte Thorn, akit elbizonytalanítottak a bátyja logikus érvei.

Grey megcsóválta a fejét.

– Rá kell mutatnom, hogy ha Miss Norley „csapdát állított’” neked, akkor miért utasította vissza a házassági ajánlatodat?

Ez a kérdés gyötörte éjszakánként Thornt is. Az évek során csak egyetlen okot tudott felhozni.

– Azt gondolta, hogy ha kikosaraz, udvarolni fogok neki, ami esetleg féltékenységet ébreszt valami fickóban, akit igazán akart.

Inkább ez, mint hogy azért utasította volna vissza, mert nem találta elég jónak az alatt a rövid idő alatt, amely a könyvtárba csalogatása és a mostohaanyja betoppanása között telt el, aki „rajtakapta” őket.

– Gondolod, hogy egy gazdag herceg helyett egy másik fickót részesítene előnyben? – kérdezte Grey. – Akkor ez az illető miért nem kérte meg a kezét? Mivel azóta sem ment férjhez, nyilván ügyetlenül csalja csapdába a férfiakat.

Thorn, most már teljesen feldúltan, odamasírozott a féltestvéréhez.

– Kinek az oldalán állsz?

Grey keresztbe fonta a karját a mellkasán.

– Most már oldalakat választunk? Amiatt, hogy kit kértem fel vegyésznek?

– Ő nem egy igazi... – Thorn elfojtott egy sóhajt. – Nézd, az, hogy egy doboz vegyszert hord a táskájában, még nem jelent semmit.

– Honnan tudod, hogy mi van a táskájában? Ahhoz képest, hogy alig ismered, egészen jól tájékozott vagy a szokásait illetően, és meglepően biztos a jellemében. – Grey önelégültnek tűnt. – Ismerd be, hogy észszerűtlenül viselkedsz. Pusztán azért nem kedveled őt, mert egyszer volt olyan pimasz és kikosarazott.

– Csakúgy, mint téged Bea – vágott vissza Thorn –, amikor először megkérted a kezét.

Ahogy arra számított is, ez az élc letörölte Grey arcáról a mosolyt.

– Ezt ki mondta neked?

– A bátyja. – Thorn rávigyorgott Greyre. – Aki most a sógorom. Hidd el, ismerem minden mocskos titkodat!

– Wolfe? Azt kétlem. Ő sokkal szófukarabb nálam. – Grey karba tette a kezét. – És Beatrice másodszorra igent mondott, amint az nyilvánvaló, úgyhogy talán neked is újra házassági ajánlatot kellene tenned Miss Norley-nak.

– Az életed árán sem. – Thorn leküzdött egy grimaszt. Miért volt Miss Norley visszautasítása még mindig ilyen fájó pont a számára? Hiszen évekkel ezelőtt történt.

– Akkor egy másik nőnek. Kezdesz egy kicsit öreg lenni az agglegénységhez.

– Ne légy abszurd! – tiltakozott Thorn, noha korábban ő is majdnem ugyanezt gondolta. – Még csak harmincéves vagyok. Csak azért, mert te úgy estél Bea karjaiba, mint pisztráng a halász hálójába, nekem még nem kell túl fiatalon feladnom a gondtalan agglegényéletemet. Különben is, rengeteg nő akad anélkül is, hogy egy férfinak feleségül kellene vennie egyet.

– Á, most már értem – bólintott Grey lustán. – Azért nem kérted meg senki más kezét, mert Miss Norley átlátott a könnyed sármodon, amivel zavarba ejtett.

– Annak idején eléggé lenyűgözte a „könnyed sármom” ahhoz, hogy megengedje, hogy megcsókoljam.

– Hohó! – Grey rávigyorgott a féltestvérére. – Ezt a részt sosem mesélted, te ördög, te! Akkor valamiféle hiányérzetet kelthettek benne a csókjaid.

Thorn összeszorította a fogait.

– Akkor elég lelkesnek tűnt.

– Azt mondod, hogy egy ribanc?

– Természetesen nem. De ha egyszer összerakod a mostohaanyjával, aki rákényszerített, hogy kérjem meg a lánya kezét, rájössz, hogy ezek ketten...

– Ki beszélt itt a mostohaanyjáról? – vonta fel Grey a szemöldökét. – Miss Norley elég világossá tette, hogy nem akarja, hogy Lady Norley is jöjjön. A báróné nem helyesli a kísérleteit.

– Akkor miért engedte meg, hogy veletek tartson?

– Mert nem tudja, miért hívtuk meg Miss Norley-t. Azt mondtuk neki, azért jön a birtokra, hogy Beatrice társnője legyen a szülés és a gyermekágy ideje alatt. Azt hiszem, Lady Norley rettentően boldog volt, hogy a mostohalányának lehetősége lesz egy herceg és egy hercegné társaságában tölteni a napjait. Egyikünk sem látta értelmét annak, hogy megemlítsük Miss Norley valódi célját.

– De csak mert nem tudod, mi a valódi célja – morogta Thorn.

– Te sem. – Grey kihúzta magát. – Ne értsd félre, de ha valami, akkor az, hogy Miss Norley kikosarazott téged, még jobban megerősít abban, hogy bízzam benne. Van gerince, ami a legtöbb társasági nőből fájdalmasan hiányzik, és nem hatja meg a címed és a vagyonod. Szóval vegyük úgy, hogy figyelmeztettél, ám én továbbra is szilárdan kitartok amellett, hogy ezeket a vizsgálatokat vele végeztetem el.

Grey elutasítása, hogy belássa, ami Thorn számára nyilvánvalónak tűnt, sértette a büszkeségét.

– Rendben van. Akkor veletek megyek Carymontba!

– Nem hívtalak meg.

– Biztos vagyok benne, hogy rá tudom venni a feleségedet.

– Valószínűleg így van, te nagyszájú tökfilkó. Nem akar majd konfliktust a családban. – Grey egy pillanatra eltűnődött. – Jól van. Tarts velünk! Úgy vélem, hasznos lehet. Amint meglesznek a vizsgálat eredményei, ketten átgondolhatjuk a stratégiánk következő lépését – kiderítjük, ki adta be az arzént.

Thorn kiürítette a poharát.

– Feltéve, hogy Miss Norley talál valamit. És hogy az eredményei megbízhatóak.

Grey elindult az ajtó felé, majd megállt, és visszanézett az öccsére.

– Figyelmeztetlek, ha csak megkísérled tönkretenni a terveimet a Miss Norley elleni alaptalan vádaskodással, villámgyorsan kirúglak, hogy azt sem fogod tudni, merre van az előre. Megértetted?

– Tökéletesen.

Thorn legalább ott lehet, és megbizonyosodhat arról, hogy Miss Norley nem okoz semmi bajt. Vagy a mostohaanyja, ha már itt tartunk, aki képes lett volna elmasírozni Suffolkba, hogy „megmentse” a lányát a kicsapongó hercegi féltestvérektől.

Elvégre Grey maga is a féktelen életmódjáról volt hírhedt, mielőtt megnősült volna. És Thorn fejében Miss Norley és Lady Norley kéz a kézben jártak, bármit is mondott a fiatal nő Greynek.

Lady Norley-nak Thorn apjára vonatkozó „titka” most még inkább képes lehetett fájdalmat okozni az anyjának, mint amikor külföldön volt. A báróné eddig egy szót sem ejtett róla nyilvánosan, így az tűnt a legokosabbnak, ha Thorn nem zaklatja fel a családot azzal, hogy elmondja nekik. Ennyi éven át úgy gondolta, hogy ez már a múlté... amíg Miss Norley fel nem bukkant itt.

Az anyja védelme volt a legfontosabb most, hogy utána akartak járni, ki ölhette meg az apjukat. Ha a féltestvéreivel bebizonyítják, hogy az apjukat meggyilkolták, akkor az anyjának több mint elég titka lesz, amellyel foglalkoznia kell.

Hacsak nem tudott róla mindvégig. Hacsak nem az anyja ölte meg az apját, mert rájött, hogy szeretője van.

Thorn megrázta a fejét. Már maga az ötlet is abszurd volt. Hogyan sikerült volna megrongálnia a kocsit, hogy balesetet okozzon? Feltéve, hogy egyáltalán kár keletkezett a kocsiban – még ebben sem lehettek biztosak.

Ám elképzelhető, hogy az apja szeretőjének – ha volt szeretője – feldühödött férje tette. Ezt mindannyiuknak fontolóra kell venniük... de csak miután Thorn kivizsgálta a balesetet. Már eleget halogatta a dolgot. Ha Grey lépéseket tesz, hogy kiderítse, ki öli a családja hercegeit, akkor itt az ideje, hogy Thorn is ugyanezt tegye.

Amíg azonban nem tudott hazamenni, és nyomozást indítani, szemmel kellett tartania Miss Norley-t. Még ha nem is tudta teljesen elhárítani a válságot, amelyet Grey okozott azzal, hogy a nőt választotta vegyésznek, legalább olyan helyzetbe hozta magát, hogy enyhíthesse azt. Most pedig fel kell vennie a harcot a lánnyal. Ideje volt tudatni vele, hogy minden lépését figyelni fogja. És utálta beismerni, de már alig várta, hogy ezt megtehesse.

{1} William Shakespeare: Macbeth. (Szabó Lőrinc fordítása)

{2} sertéscsülök káposztával (német)