Impresszum

Minden jog fenntartva a következőkre kiterjedően: film, rádió és televízió, fotomechanikus reprodukció, hangfelvételek, elektronikus média és újranyomtatás.

© 2024 novum publishing

ISBN Könyv: 978-3-99146-326-9

ISBN e-book: 978-3-99146-327-6

Lektor: Sósné Karácsonyi Mária

Borítóképek: Dimabl, Bram Janssens | Dreamstime.com

Borítóterv, layout & szedés: novum publishing

www.novumpublishing.hu

1. fejezet

A börtön falai bűzlöttek a közeli csatorna szagától. Az állott levegőben eleinte nehezen lélegzett. Aztán lassan hozzászokott. A tüdeje megszokta a rossz levegőt, és már-már taszítónak érezte, ha kintről egy kis friss levegő jutott be. Sötét volt. Ezt anélkül is tudta, hogy látott volna. Estére járt. A lány azonban képtelen volt elaludni. Valami belül azt mondta neki, maradjon ébren. Hallgatott erre a belső hangra. Legutóbb is ez mentette meg, amikor egy orgyilkos próbált az életére törni a tömlöc sötét falai között. A lány akkor is ébren volt, ezért könnyedén le tudta fegyverezni ellenfellét, aki nem volt hozzászokva a vaksötéthez.

Kayla várt. Tudta, érezte, hogy valami történni fog. Néhány perccel később két őr lépett a cellájába. Kayla oldalra billentette a fejét. Érezte az őrök feszültségét. Kayla nem tudta, miért. Végül a két férfi odalépett hozzá, és megláncolták. A lány hagyta. Tudta, hogy nem akarják megölni. Az új király parancsba adta, hogy ne végezzék ki.

Miután meggyőződtek arról, hogy a lány nem tud elszökni, maguk után vonszolva elindultak. Kayla tömlöce a börtön legalsó szintjeinek egyikén volt. Az egyik őr vezette, míg a másik, lándzsát tartva felé, haladt mögötte. Az idióta megbotlott, és a fegyver hozzáért a lépcsőhöz. A hangokból gyerekjáték volt megállapítani, mit tart a kezében.

Ahogy felfelé haladtak, egyre világosabb lett. Hiába volt bekötve a szeme, Kayla érzékelte a fényeket. A tüdeje küszködött, hogy hozzászokjon az oxigéndúsabb levegőhöz. Pár perccel később fölértek a börtön földszintjére. Egy darabig egyenesen haladtak, majd balra fordultak, egy szűk folyosóra. Kayla még sosem járt erre. Meztelen lábai mocskosak voltak, de még így is érezte, hogy a márványpadló ezen a részen koszos. Tehát nem használják gyakran. Elraktározta az információt.

Az őrök lassítottak, majd megálltak. Kayla kopogást hallott. Kettőt, majd még kettőt. A vaskos ajtó lassan kinyílt. Valaki intett a kezével, hogy siessenek. A keze olyan gyorsan mozgott, hogy megrezegtette a levegőt. Odabent síri csend volt.

Kayla hallgatózott. Kettő… három… öt szuszogást hallott. Kettőt maga mögött, egyet mellette, és még kettőt előtte. Kíváncsian várt.

– Vegyétek le róla a bilincset! – adta ki valaki az utasítást, mire a mellette álló őr habozva, de engedelmesen levette róla a láncokat. A teremnek egy ablaka volt, amin bevilágított a holdsugár.

Eközben az ajtó, amin bejöttek, halkan becsukódott.

– Üdvözöllek, Kayla Tiragon Carentis! – szólalt meg ismét a férfi. Hanghordozása alapján nemes lehetett. Fiatal volt. Maximum huszonöt.

A férfi várt. Kayla azonban nem szólalt meg.

– Talán a nyelvét is kivágták? – érdeklődött a férfi, láthatóan kissé megsértődve.

– Tudomásom szerint Daren Abador Carentis király csak megvakította – mondta egy mögötte álló férfi. Hangja alapján középkorú lehetett, és alacsony rangú. Kayla megborzongott a névtől.

– Akkor hát miért nem üdvözöl?

– Sajnos nem vagyok tudatában, kit kéne üdvözölnöm –mondta Kayla, miután megköszörülte a torkát. Bosszús volt a hangja.

– Oh, elnézést! – mondta a férfi gúnyosan. – A nevem Dilan Togatra Nagykán, a Tavak Udvarából.

– Dilan Nagykán? Az előző Nagykán meghalt? – kérdezte a lány, és nehezen tudta elrejteni döbbenetét.

– A múlt hónapban. Egy idegen betegség vitte el. Belső vérzést idézett elő, amibe belefulladt.

Kayla elraktározta az információt.

– És mi járatban errefelé? – kérdezte.

– Lenne egy ajánlatom. – Kayla várt. – Elintézetlen ügyeim vannak. Ha segítesz, cserébe…

– Cserébe?

Érezte, hogy Dilan elvigyorodik.

– Kihozlak innen, továbbá vissza tudom adni a látásodat, amivel uralkodásra alkalmas leszel és visszaszerezheted a Hegyek Udvarát Darentől. A Tavak Udvara pedig segíteni fog neked mindenben, hogy trónra kerülhess.

Kayla hallgatott. Visszaadná a látását? Ez még a legmerészebb álmain is túlmutatott.

– Mit takarnak az „elintézetlen ügyek”? – kérdezte bizalmatlanul.

– Azt majd később megtárgyaljuk, viszont nincs sok időnk. Áll az alku?

– Neked mi hasznod származik abból, ha én ülök a Hegyek Udvarának trónján?

Dilan vigyora kiszélesedett

– Az legyen az én gondom – válaszolta.

Kayla elgondolkozott. Mennyi előnye és mennyi hátránya származna egy ilyen egyességből?

Végül arra a következtetésre jutott, hogy bármi jobb, mint ebben a börtönben megrothadni.

– Hogy tervezel kijuttatni innen?

– Tehát áll az alku? – kérdezte Dilan.

– Áll.

– Őrségváltáskor az én embereim állnak őrt. Könnyedén kijutunk.

– Daren okos. Biztos vagy benne, hogy megbízhatók az embereid?

– Teljes mértékben. Indulhatunk?

Kayla bólintott. Megforgatta immár szabad csuklóját, majd követte a teremből kilépő Dilant. A folyosó hangtalan volt. Nem csaptak zajt. Kaylának rossz érzése volt. Túl nagy a csend.

Vaksága miatt kissé bizonytalanul lépkedett. Pontosan tudta, hol vannak a falak. Érezte őket. A belőlük kiáramló gyenge energiát, ahogyan az előtte elterülő tárgyakét is. Mégis, ezek az energiák gyakran összegabalyodtak. Nehéz volt kiigazodni rajtuk. Többször megbotlott, és egyszer el is esett. Senki sem segítette fel.

Amikor kiértek a szűk folyosóról és a kijárat felé vették az irányt, fegyvercsörgés törte meg a csendet. Valakik közeledtek. Katonák – méghozzá nem is kevés. Még nem érték el őket, de pár pillanat múlva már más lesz a helyzet.

– Utánam! – suttogta Kayla. Érezte, hogy társai megfeszülnek. Szinte kézzel fogható volt a félelmük. Kayla az ellenkező irányba fordult, és futásnak eredt. Hallotta, hogy a többiek követik. Mielőtt megvakult, egyik küldetése során alaposan fel kellett térképeznie az Észak Tatos börtön alaprajzát. Fejből tudta az összes kijáratot. Néhány részlet homályba merült, de a kulcsfontosságú dolgokra emlékezett.

Balra fordult. Egy széles folyosón rohant végig, aminek a vége kettéágazott – szerencséjére tiszta volt a padló, de néha még így is kibillent az egyensúlyából. A jobb oldaliba vetette magát. A fegyvercsörgést még mindig hallotta. A nyomukban vannak.

Valaki hirtelen elkapta a karját és megállásra kényszerítette. Éppen időben, mielőtt Kayla egyenesen nekirohant volna az előtte álló kőfalnak. Zsákutca.

– És most? – lihegte Dilan. Még mindig fogta Kayla karját. A lány kitépte magát a szorításából, és tapogatózni kezdett a fal jobb oldalán. Az alaprajz szerint itt kell lennie egy titkos ajtónak, ami az erdőbe vezet. Pár pillanattal később halk kattanás hallatszott. Kayla benyomta a követ, mire mozgást hallott maga mellől. Megtalálták a rejtekajtót. A fegyvercsörgés a hátuk mögött egyre közelebbről hallatszott. Most már kiáltások és utasítások is hallatszottak. Kayla teljes erejével nekifeszült a falnak. Nem mozdult.

– Segítsetek már! – kiáltotta a szövetségeseinek, mire érezte, hogy Dilan nekifeszül az ajtónak. A kőfal kitárult.

Kirohantak rajta. Kayla hallotta, amint mögötte a két őr bezárja az ajtót.

– Merre? – kérdezte Kayla.

Dilan válasz helyett megragadta Kayla kezét, és húzni kezdte. Egyenesen az erdő irányába. Őrjöngő kiáltások hallatszottak a hátuk mögött. A katonák a kijáratot keresték. Kayla talpát friss és nedves fű simogatta. Az erdő sötét volt. Nem ért be a hold sugara. A fák között késő őszi szellő fújdogált. Kayla már zihált. A teste kijött a formából. Az itt töltött két év alatt rendesen lesoványodott.

A férfi még mindig a karját fogta. A kiáltások elhalkultak. Dilan tenyere bőrkeményedéses volt.

A lány zihálása egyre erősebbé vált. Már korántsem bírt annyit futni, mint eddig. Hirtelen összeesett.

Dilan elengedte a karját és megállt. Kayla hallotta, ahogy kapkodva veszi a levegőt.

– Most már biztonságban vagyunk – mondta a férfi, mikor már meg tudott szólalni. A lány ülő helyzetbe tornászta magát.

– Elárultak – nyögte a középkorú férfi.

– Alábecsültem Darent – bólintott Dilan, majd Kaylához fordult. – Megmentettél.

– Magamat mentettem. Ha szökés közben elfognak, kivégeznek. Vagy még ennél is rosszabb sorsra jutok.

Dilan bólintott.

Nincs messze a Nava folyó. Ha elérjük, ott vár a kapitányom. Ő egyenesen a Tavak Udvarába szállít minket. Ott már nincs hatalma Darennek.

Kayla feltornászta magát.

– Akkor nincs vesztegetni való időnk. Csak idő kérdése, és az erdőt is átnézeti Daren. Nem jutottunk még messzire Tatostól.

A lány ismét a karján érezte Dilan kezét, de ezúttal lerázta magáról.

– Nem vagyok olyan esetlen, mint hiszed – morogta. A férfi gúnyosan elmosolyodott.

2. fejezet

Három napig meneteltek az erdőben, elrejtve a kíváncsi szemek elől. Az éjszakák hűvösek voltak. Tüzet nem gyújthattak, mert azzal elárulták volna magukat. A két katona járt el vadászni. Nem sokat beszélgettek. Kayla is inkább pihenni próbált, és igyekezett hozzászokni a párával teli levegőhöz.

Többször is köhögőroham fogta el, amikor nagyobbat lélegzett.

Az ajánlaton gondolkodott. Vajon mit kérhet tőle ez a férfi? Mit gondolhat, miért került a börtönbe?

A harmadik napon már napfény érte az arcukat. A Nava folyó halkan csörgedezett a medrében. Kayla elmosolyodott. Nem hitte volna, hogy valaha is újra hallja a folyót, érzi magán a napsugarakat. Egy dombtetőn álltak, az erdő szélén. A fejük felett madarak csiripeltek. Kayla érezte, hogy társai felmérik a terepet. Miután biztonságosnak ítélték, megindultak előre.

A lány még mindig alig akarta elhinni, hogy a háta mögött hagyhatta Tatost. Útközben levadászott nyulakat, mókusokat ettek. Kayla gyomra elfogadta a rég nem ízlelt ételeket – szerencséjére. Rosszabb esetben kihányta volna őket. A börtönkoszt leszűkítette a gyomra befogadóképességét.

A hajó tíz mérföldre volt tőlük. Dilan szerint. Napszálltára odaérhetnek. Lassan haladtak. Az erdő szélén meneteltek. Nem tévesztették szem elől a folyót, de nem kockáztattak meg sok időt a napfényen.

Napnyugtára valóban hallotta a hajó lágy ringatózását a csendes folyón. Dilan felsóhajtott, ahogy a velük utazók is. Menet közben keveset beszéltek egymással. Nem volt miről társalogniuk, és nem is kockáztathatták meg a lebukás veszélyét.

Amikor odaértek, Dilan köszöntötte a kapitányt.

– Üdv, Gardon!

– Nagykán! Mi tartott ilyen sokáig? Már azt hittem, elfogtak titeket – mondta a kapitány, majd Kayla hallotta, amint egy hosszú palló csattan a puha füvön.

– Majd mindent elmesélek! – kiáltotta Dilan, és megindult előre. Kayla tétován állt. A palló erősen mozgott. Ha elveszíti az egyensúlyát, lezuhan. Nem tudta eldönteni, mit csináljon.

Hirtelen erős kezek kapták fel.

Mire feleszmélhetett volna, Dilan már fel is vitte az ölében a fedélzetre. Amint felértek, óvatosan letette, majd odasétált a kapitányhoz.

Kayla nem tudta mire vélni. Bizonytalanul állt a ringatózó hajó fedélzetén. Hányinger ellen küzdött. Régebben nem okozott neki gondot a hajóút, de most más körülmények voltak.

A korlátba kapaszkodott, és próbálta nyugtatni háborgó gyomrát.

A Nagykán és a kapitány valamit beszélgettek egymás között, de Kayla túl messze volt ahhoz, hogy hallja. A kapitány hangja idősnek tűnt. Hallatszott, hogy tengeren nőtt fel. Furcsa akcentussal beszélt. Kayla lassan feléjük indult.

– Szóval ő az? – kérdezte végül, és Kaylának nem kellett látnia ahhoz, hogy tudja, róla van szó. Új volt neki a mozgás a talpa alatt. Rengetegszer hajózott már, de a látása nélkül ez volt az első alkalom. Kifelé azonban nem mutatta rosszullétét. Magabiztos léptekkel közeledett a kapitányhoz.

– Igen – válaszolta Dilan.

– Oberon király másodszülötte, a Hegyek Udvarának hercegnője – válaszolta Dilan. – Aki segít nekem megszilárdítani a koronámat.

– Mégis hogy volna rá képes?

A kapitány összehúzta a szemét. Felmérte Kaylát. A lány ruhája szakadt volt, és mocskos. A bőre sápadt és koszos. A szemét egy fekete ruhadarabbal kötötték be.

– Jól hallom, hogy rólam van szó? – kérdezte, majd megállt a két férfi előtt. Kihúzta magát, pedig legszívesebben elterült volna a fapadlón és elaludt volna. Kimerült volt, és éhes. Ennek ellenére dallamos volt a hangja, amikor megszólalt.

– És honnan tudod, hogy a pletykák, amik arról szólnak, miért került Tatosba, nem igazak? – vetette fel bizalmatlanul a kapitány. Dilanhez intézte a szavait.

– Ha azoknak csak a fele igaz lenne, nem gondolod, hogy Daren kivégezte volna? Egyébként biztos forrásból tudom, hogy képes lesz arra a munkára, amit neki szánok – válaszolta Dilan a kapitánynak.

– Biztos forrásból? – kérdezett vissza a kapitány.

– Pár hónapja ráküldtem egy bérgyilkost, hogy ölje meg. Az egyik beépített emberemtől tudtam meg, hogy a bordája több helyen is eltört, és a saját késével vágták fel a torkát. Igazam van, édesem? – kérdezte Dilan, és negédesen mosolygott.

Kayla döbbenten állt. Mozdulni sem tudott. Szóval Dilan küldte rá az orgyilkost! Tesztelte. Hogy elég erős-e, hogy nem tört-e meg a börtönben töltött két év alatt.

– Mit gondoltál, hogy jutott be olyan könnyedén? Hogy talált meg téged, a börtön legalján? – Dilan mosolya még szélesebb lett.

Kayla nem felelt. Dilan visszafordult a kapitányhoz. – Induljunk! Útközben elmesélem, hogy terveztem – mondta, majd intett valakinek.

A lány karját egy gyenge női kéz fogta meg, és húzni kezdte. Megfordult a fejében, hogy nem engedelmeskedik, de végül követte a nőt.

Érezte, hogy a nő idős és sovány. Vajon rabszolga?

Pár perccel később egy kabin ajtaján léptek be.

– A Nagykán azt üzeni, fürödj meg és öltözz át. Este az ebédlőben vár vacsorára – mondta, majd kiment és bezárta az ajtót.

Csodás! Ismét fogoly!

Megrázta a fejét. Körbejárt a kis szobában. Az ajtótól balra, a sarokban, egy kis ágy volt, rajta néhány ruhával. Az ajtóval szembeni falnál egy apró szekrény állt, három fiókkal. Jobbra egy langyos vízzel megtelt kis kád. A kád szélén mindenféle tisztítókrém hevert. A kabinnak egyetlen ablaka volt, elég magasan ahhoz, hogy ne láthassanak be. Kayla levette koszos ruháját és belemászott a vízbe. Istenek, de jólesett, ahogy a langyos víz a bőrét cirógatta! A balzsamok simogatták a bőrét. Egy bő órán keresztül mosdott, mire úgy érezte, elég tiszta. Levette a szeméről a kötést, és az arcát is megmosta. Miután végzett, a rongyot is alaposan kitisztította és visszahelyezte a szemére, majd magára öltötte az ágyon heverő inget és nadrágot.

Egy kis asztalka állt a kabin közepén. Néhány alma hevert rajta. Kayla elvette az egyiket. Miután megette, lefeküdt az ágyra, és szinte azonnal álomba merült.

Kulcszörgésre ébredt. Azonnal éberen figyelt. Ugyanaz a nő jött be, aki idehozta. Amikor meglátta Kayla kifésült fekete haját és tiszta ruháit, egy pillanatra döbbenet érződött a levegőben, majd amilyen gyorsan jött, el is párolgott. Az asszony megfogta a lányt, és az ebédlőbe vezette.

Ketten tartózkodtak az ebédlőben: Dilan és a kapitány.

Amint beléptek, az eddig folytatott csevej abbamaradt, és a bent lévők döbbenten mérték végig Kaylát. Ugyan Kayla nem látta a ruhát, de érezte, hogy a nadrág tökéletesen simul a bőrére, míg az ing eláll kissé, és elfedi kiálló bordáit. A haját kifésülte. Hosszabb volt, mint sejtette. Amikor utoljára látta, selymes, fényes és fekete hullámokban hullott a vállára. Most a háta közepéig ért. Miután megmosta, ugyanolyan selymesen simogatta a bőrét. Az új ruhák és a balzsamok visszaadták hercegnői tekintélyét.

Magabiztosan állt az ebédlő bejáratánál. Fejét enyhén felszegte.

Miután magukhoz tértek, Dilan hellyel kínálta. Míg a férfi az asztal túlsó végén ült, Kayla a vele szembeni széken foglalt helyet.

– Sokkal jobban nézel ki! – mondta Dilan. Hangjából őszinte elismerés csendült.

– Köszönöm!

– A szemed valóban olyan rosszul néz ki, mint állítják? – kérdezte a kapitány.

– Kapitány uram, a kendő nem az én érdekemben van a szememre kötve, hanem a magukéban. A pletykák közül van, ami igaz – mondta Kayla, és egy apró, savanyú mosoly jelent meg a szája sarkában.

Hallotta, hogy a kapitány morog valamit a bajsza alatt. Elégedetten vette tudomásul, és nekilátott a nemrég kirakott ételnek. Libaszárny és burgonya. Közel egy éve nem evett ilyen ínyencségeket. Lassan evett. Minden falat után érezte, hogy a gyomra tiltakozik, de kényszerítette magát a további étkezésre.

– Azért is hívattalak ide titeket, hogy átbeszéljük, hogyan segíthetsz megszilárdítani a hatalmamat – köszörülte meg a torkát Dilan.

Kayla kissé oldalra billentette a fejét, jelezve, hogy hallja, de tovább evett.

Dilan folytatta:

– Már a tény, hogy egy befolyásos udvar hercegnője is mellettem áll, elég ahhoz, hogy nagyban hozzájáruljon a tekintélyemhez, de még mindig nem elég ahhoz, hogy hosszú távon be is biztosítsa. Mielőtt bebörtönöztek volna, úgy hallottam, Oberon tanácsadója voltál, és igencsak jó munkát végeztél. A politikai viszályokat könnyűszerrel megoldottad. Szükségem van valakire, aki ezt megteszi helyettem. Én jó tábornok vagyok, de a politika nem az erősségem. – Itt elhallgatott. Várt. Kayla válaszát várta.

– Tehát azt akarod, hogy elvégezzem helyetted a piszkos munkát, és megelőzzem a belháborút?

– Pontosan.

– Nem félsz, hogy a híresztelések végett csak még inkább szítanám az ellentéteket az udvarodban?

– Bebizonyítod, hogy hazudnak…

– És ha nem?

– Végzek veled. – Olyan egyszerűen ejtette ki a szavakat, mintha csak az időjárásról szóltak volna.

Kayla percekig hallgatott.

– Elfogadom. Amennyiben betartod a szavad, és visszaadod a látásomat és a királyságomat – felelte végül.

Dilan hangjából érződött, hogy vigyorog.

– Akkor áll az alku!

Kayla aznap álomtalan álomba merült.

Két teljes napig aludt, mire a teste úgy érezte, kipihente magát.

Felült az ágyban. Épp jókor, mert valaki elfordította a kulcsot a kabin zárjában. Dilan lépett be.

– Áh! Végre felébredtél. Már egy orvossal is megnézettelek. Azt mondta, a tested teljesen kimerült, de nincs semmi bajod, csak pihenned kell.

– Jól vagyok – mondta Kayla.

– Akkor jó, mert pár óra múlva megérkezünk Bedranba, a Tavak Udvarának fővárosába. Nemrég léptük át a határt. Csak szólni akartam, hogy öltözz át, ha ébren vagy. Úgy kell kinézned, mint egy hercegnőnek.

Kaylán egy egyszerű hálóing volt. Biccentett.

Dilan kiment, és utasítást adott valakinek, hogy keressenek megfelelő ruhát a számára.

Pár perccel később az idős nő lépett be hozzá. A ruha a susogása alapján könnyű szövetből készült. Kayla nem tiltakozott, amikor az asszony levette róla a hálóinget, majd megmosdatta. Amikor a lány megfogta a ruhát, selyemnek érezte az anyagát. Furcsa, idegen selyemnek, ami lazán omlott a testére és könnyű volt. Lágy fodrok díszítették, s mély dekoltázzsal rendelkezett. Kayla idomai a börtönbe kerülése előtt igazán figyelemre méltóak voltak, azonban ahogy a teste többi része lefogyott, a melle is kisebb lett.

Az asszony le akarta venni a kendőt a szeméről, hogy másikat kössön rá, de Kayla nem engedte.

– Kérem! – kérte az öregasszony, mikor negyedik próbálkozására is elütötte a lány a kezét. Kayla megmerevedett, de végül hagyta.

Amikor a kendő lekerült, Kayla hosszú idő óta most először nyitotta ki a szemét. Színeket is alig látott. Nagyon haloványan árnyalatokat vélt látni. A ruhája ibolyaszínű volt. Legalábbis annak látta. A haja feketén omlott sápadt bőrére. Tekintetét az asszonyra terelte.

– Milyen? – kérdezte végül. Kayla alig merte feltenni a kérdést. Hangja megremegett. Az asszony tudta, hogy a szemére gondol.

– Olyan, akár a folyékony ezüst, de tiszta, mint a legszebb gyémánt – mondta, majd leültette a lányt és nekilátott, hogy befonja a haját.

Kayla szeme régen kék és ezüst színű volt. Ritka. Tehát a kék kiveszett belőle.

Miután az asszony végzett, a lány megtapogatta a haját. Laza fonatba volt kötve. A homlokán, két oldalt egy két tincs lógott ki, szándékosan. Az asszony végül egy lila bársonykendőt kötött a szemére. Ismét a megnyugtató sötétség fedte szemét.

– Készen vagyunk – mondta a nő valakinek. A másik biccentett, és gyors léptekkel elsietett.

Pár perc múlva a hajó megállt. Dilan ment érte a kabinba.

– Ne feledd, úgy kell kinézned, mint egy hercegnőnek – utasította, majd belekarolt és kisétált vele a fedélzetre. Odalentről ujjongás hallatszott. Fiatal nők kiabáltak a Nagykánnak. Üdvözölték.

Suttogás és találgatások zaja is eljutott a fülükig. Próbálták kitalálni, ki lehet ez a lány.

Dilan arcán széles mosoly terült el, ahogy lassú, de biztos léptekkel, lesegítette a pallón Kaylát. A lány hallotta, amint odalent katonák próbálják visszatartani a népet. Patadobogás hallatszott pár méterre tőlük.

– Tudsz lovagolni? – kérdezte a Kán.

– Jól lovagoltam, de vakon még sosem próbáltam.

– Dia egy kedves, szürke kanca. Ő a legszelídebb ló az istállómban. Remélem, elboldogulsz vele – mondta Dilan.

Odaértek a lovak mellé. Kayla arca kifejezéstelen volt. Egy ló feléje hajolt, és a lány az arcán érezte lehelete melegét. Önkéntelenül is nyúlt, hogy megsimogassa az állat orrát.

– Ő Dia. Felsegítselek a nyeregbe, vagy megpróbálod egyedül is? – kérdezte a férfi.

– Megpróbálom.

– Üdvözlöm, Nagykán! Már nagyon vártuk! – kiáltotta valaki, egy ló hátáról.

– Már ön is hiányzott, tábornok! – felelte Dilan, és vigyorgott.

Kayla lassan a kanca oldalához sétált. A ló meg sem moccant, amikor végighúzta kezét a nyakán, hogy megkeresse a nyereg szélét. Amikor megtalálta, emlékezetből végigtapintotta lefelé, míg megtalálta a kengyelt. Mindkét kezével megkapaszkodott a nyeregben. Érezte a feszültséget maga körül. A nép elcsendesedett. Mindenki őt nézte. Kayla nagy levegőt vett. Az ösztöneire és az emlékezetére hagyatkozott, amikor beakasztotta a lábát a kengyelbe és fellendült a ló hátára. Egy pillanatig nem volt benne biztos, hogy meg tudja tartani az egyensúlyát, de végül átlendítette másik lábát a nyergen és felült a lóra. Gyorsan kezébe vette a szárakat, beakasztotta a másik lábát is a kengyelbe, és elhelyezkedett. Felszegte az állát.

Hallotta maga körül, ahogy a többiek is felszállnak a lovaikra, és elindulnak. Kayla megpöckölte lábával a kanca oldalát, de nem adott neki irányt, elvégre nem látta, merre mennek a többiek. Bíznia kellett a lóban, hogy ő tudja, hova megy. Dia lassan elindult. Egyik lábát a másik elé helyezte. Kayla hallotta a patadobogást maga előtt és maga mögött is. Jó irányba megy a kanca. Követi az előtte haladó társát.

Halkan fellélegzett.

Néhány órába telt, mire ebben a kényelmes tempóban elérték a kastélyt. Dia megállt. A többi pata dobogása is elhalt. Kayla hallotta, hogy társai leszállnak. Előredőlt a nyeregben, és amennyire tőle telt, elegánsan leszállt.

Dilan mellé lépett, és ismét belekarolt. A kastélyba vezető úton halkan megszólalt.

– Ügyes! Őszintén szólva nem voltam benne biztos, hogy képes leszel végiglovagolni a távot.

– Alábecsültél.

Dallamos kacagást hallott maga mellől.

– De még mennyire! – ismerte el a férfi.

3. fejezet

A palota hideg volt. Igazán befűthettek volna. Kayla egy saját lakosztályt kapott, és egy szolgálót, ahogy egy hercegnőnek kijár. Leült a hatalmas, négyszögű asztal mellett álló egyik székbe és elgondolkozott. Daren már biztosan hallott róla, hogy megszökött. Biztos megöletni vagy elfogatni akarja, és nem fogja érdekelni, hogy egy másik udvarban van. Holtan akarja látni. Biztos akart lenni abban, hogy nem veheti el tőle a trónt. Azért küldte börtönbe, mert ő maga is tudta: nem vakította meg gyógyíthatatlanul. Ismerte annyira a húgát, hogy tudja, bármit megtesz a látásáért és a bosszújáért. Megöletni viszont nem tudta. Nyilvánosan semmiképp. Elvégre az apjuk hivatalosan is Kaylát szánta a trónra, csakhogy Daren megmérgezte, aminek következtében elvesztette a látását és alkalmatlanná vált az uralkodásra, de semmi olyat nem tett, ami miatt megölethette volna. Ha mégis emellett döntött volna, a lány mellett állók valószínűleg fellázadtak volna, és voltak annyira sokan, hogy igen komoly károkat okozzanak a királyságban, még ha nem is nyernek. Éppen ezért bezáratta, amíg a támogatóit akasztófára nem juttatja, és nyugodtan kivégezheti a lányt.

A lakosztálynak három része volt. Egy fürdőhelyiség, egy öltöző és egy hálószoba. Kaylának az volt az első dolga, hogy körbejárta a szobát, titkos ajtókat keresve. Egyet sem talált, így némiképp megnyugodva leült.

Hosszú nap állt mögötte, de aludni nem tudott. Délutánra járt. Az ebéden már túl voltak. Udvaroncok léptei hangzottak fel és haltak el a kétszárnyas ajtó előtt. Kayla végül felállt, és kilépett az ajtón. Jobbra a trónterembe vezető folyosó állt. Az ő lakosztálya volt a legközelebb hozzá. Balra vendéglakosztályok sorakoztak, és egy lépcsősor lefelé. Azon jöttek fel.

A lány megindult a lépcsősor felé. Lassan lépkedett lefelé. Szolgálók haladtak el mellette. Mindegyik túl gyorsan. Az egyikük még meg is botlott mellette. Kayla érezte félelmük szagát. Elfintorodott. Tartottak tőle. Bizonyára hallották a rengeteg pletyka valamelyikét, hogy miért került börtönbe.

Egy szinttel lejjebb került, de még mindig nem a földszinten volt. Itt kaptak helyet a szolgálók lakosztályai. Legalábbis így tudta. A vendéglakosztályok magasabban helyezkedtek el, a második emeleten. Az uralkodói lakosztályok a harmadik emeleten voltak.

Megkereste a lépcsősort, és egészen a földszintig ment. A hatalmas bejáratnál két őr strázsált. Odalépett az egyikhez.

– Meg tudná mutatni, merre találom a gyakorlótermet? – kérdezte. Edzeni akart. Formába kellett hoznia magát, ha meg akarta védeni magát a lehetséges orgyilkosoktól. Érzékelte, ahogy az őr bólint, és kinyitja a hatalmas ajtót. Kayla minden gond nélkül követte.

Udvarhölgyek siettek el mellette. Alig érzékelte, hogy meghajoltak. Egyedül ruhájuk suhogása árulkodott róla. Rég volt már, mikor valaki utoljára meghajolt előtte. Ezek szerint itt mindenki tudatában van annak, ki költözött nemrég a palotába.

A kerten keresztülvágva egy szűk, kővel kirakott ösvényen haladtak. Egy éles kanyar balra, majd egy jobbra. Rózsák illata csapta meg az orrát. Rózsa, rozmaring… és nárcisz. A virágok között, nem messze tőlük, szökőkút csörgedezett.

– Hogy lehet, hogy ezek a virágok még késő ősszel is nyílnak? – kérdezte.

A katonát láthatólag meglepte a kérdés.

– A kertészünk ügyesen bánik a nyers mágiájával – felelte.

Mágia. Nagyon ritka, hogy egy halandónak mágiája legyen. A Másoknak van mágiája. Méghozzá nem is akármilyen! Egész királyságokat elpusztító, könyörtelen mágia. Kayla gyűlölte a Másokat, akik messze, a tengeren túl éltek. Ezer éve békét kötöttek a halandókkal, mert a halandók rájöttek arra, hogyan tudják legyőzni a Másokat mágia nélkül. Ők a tenger túloldalán éltek többnyire, néhányan azonban beolvadtak az emberek közé és itt éltek.

Pár perc múlva megérkeztek. A katona kinyitott egy ajtót. Mindketten beléptek. A gyakorlóterem csak egy elkerített része volt a hatalmas udvarnak. Még most, késő délután is fegyvercsörgés fogadta odabent. Sok katona gyakorolt karddal, íjjal. Néhányan bábukon, mások egymás ellen.

– Megérkeztünk – mondta a katona.

– Köszönöm, elmehetsz!

Kayla meg sem várta, míg a férfi távozik, elindult, hogy feltérképezze a helyet.

Lassan lépkedett. Minden lépésével tanulmányozta a környezetet. Érzékelte maga előtt a felállított fegyvertartót. Végighúzta a kezét a különböző fegyvereken. Hosszú pengéjű kardok, rövid tőrök, vadászkések, íjak, számszeríjak rengetege sorakozott előtte. Mind meg voltak élezve.

A fegyverek elhalkultak, amikor észrevették a lányt. Kayla nem foglalkozott velük. Oldalról egy katona lépdelt felé. Enyhén zihált, és izzadtságszaga volt.

– Segíthetek valamiben, hercegnő? – kérdezte. A tábornok volt az.

– Köszönöm, de azt hiszem, feltalálom magam. Talán annyiban segíthetne, hogy megkéri a katonáit, ne lövöldözzenek addig, amíg körbejárok, aztán itt sem vagyok.

– Ez természetes! – felelte, majd a katonákhoz fordult. – Fegyvert le, amíg a hercegnő itt van! Esetleg valami másban is tudok segíteni?

Barátságos volt a hangja. Őszinte. Kayla elmosolyodott, és megrázta a fejét.

Továbbhaladt a fal mentén. Tíz méterig semmit sem érzett, pusztán a gyér füves talajt a lába alatt. A katonák rendesen kitaposták. Még mindig semmi. A huszadik méter után elérte az első céltáblát.

– Innentől tízméterenként van egy-egy céltábla. Összesen öt van – magyarázta a tábornok, aki időközben odasétált mellé. Hangja meglepően fiatalosan csengett. – A céltáblák tíz méterre vannak egymás mellett elhelyezve.

Kayla biccentett.

– Vannak gyakorlókörök. Öt méter átmérőjűek. Azokban szoktunk egymással harcolni. Ezen kívül vannak gyakorlóbábuk is, a túlsó fal mellett.

– Meg tudná mutatni a gyakorlóköröket? – kérdezte Kayla. Hangja bizonytalanul csengett.

– Jöjjön!

Kayla végigsétált a gyakorlókörök körvonalain, felmérte a bábuk elhelyezkedését, és elméjében körvonalazódott a gyakorlóterem alaprajza. Ha legközelebb jön, már könnyedén edzhet.

– Köszönöm a segítségét! – mondta hálásan a tábornoknak, és elindult a kijárat felé, immár biztos léptekkel.

– Elkísérhetem? – kérdezte a férfi.

Kayla megtorpant. Egy pillanatig elgondolkozott, majd bólintott.

Hallotta, ahogy a tábornok felzárkózik mellé, és elindult.

– Elnézést, ha tiszteletlen vagyok, de mennyi időt töltött bezárva?

– Közel két évet.

– Az előző király miért önt, másodszülöttjét, és miért nem a bátyját jelölte örökösnek? Ha szabad kérdeznem.

Kayla az ajkába harapott. Elhaladtak egy csapat szolgálólány mellett, akik botladozva hajoltak meg.

– A bátyámat sosem érdekelte igazán a trón. Apánk óráit, amikor a politikáról beszélt, rendszeresen ellógta. Apám tiltott is tőle.

– Akkor hogy ülhet most ő a trónon? – kérdezte a férfi értetlenül.

– Valami megváltozott. Zárkózott lett, és megborult az elméje. Zavart volt, bármikor találkoztunk. Aztán megvakított, hogy alkalmatlan legyek a koronára, és meggyilkolta atyánkat, így egyedüli lehetséges örökösként megörökölte a koronát.

– Miért pont a vakítás mellett döntött?

– Vannak… bizonyos szabályok a Hegyek Udvarában, amiket nem lehet megszegni, mert… mágikusak. Maguk a Mások alapították a Hegyek Udvarát és annak koronáját. A koronát szabályok kötik. Csak az viselheti, aki megfelel a szabályoknak. Az egyik szabály így szól: „Világtalan sose üljék a Hegyek Udvarának trónjára”. A bátyám ezt pontosan tudja, ezért vakított meg. Ha meggyilkol, az engem pártolók fellázadnak és polgárháború robban ki. Ezért intézte az egészet úgy, hogy apánk meggyilkolása is szerencsétlen véletlennek tűnjön.

– Részvétem! – Hangjából őszinte sajnálat hallatszott.

– Visszaszerzem! – mondta Kayla.

Elérték a lakosztályának ajtaját, és a lány be is lépett. Halkan, de biztosan becsukta maga mögött az ajtót.

Megvárta, míg a tábornok elmegy, és az ágyára vetette magát. A hold már az égen volt, mikor Kayla lehámozta magáról a díszes ruhát és hanyagul a földre hajította. Visszamászott az ágyára, és el is aludt.

4. fejezet

Másnap reggel az első fénysugárra ébredt. Az álom azonnal elhagyta. Elégedetten mászott ki az ágyból. Kopogást hallott. Tudta, hogy ha nem szólal meg, látogatója akkor is bejön.

Igaza is lett. Pár perc múlva a szolgálója, Delia lépett be. Vékony volt, és könnyű. Léptei nem csaptak különösebb zajt. Kaylának ezért volt könnyű őt megjegyezni.

Amikor észrevette, hogy Kayla fent van, illedelmesen meghajolt. A Tavak Udvarában nem pukedliztek a lányok.

– Jó reggelt, hercegnő! – köszöntötte. Kayla biccentett. – Máris hozom a ruháját! – mondta, majd elsietett az öltöző felé.

Nem telt bele sok idő, már vissza is tért.

– Fekete és tengerkék. Enyhe bodrokkal az alján és a csuklórésznél – magyarázta a lány. Delia vidám lány volt. Kayla ezért is kedvelte.

– Köszönöm! – mosolygott rá a lány.

Delia gyorsan felöltöztette. Haját egyszerű kontyba fogta, és egy ékkövekkel kirakott nyakláncot csatolt föl.

– Gyönyörűen néz ki! – sikkantott, amikor meglátta munkája végeredményét. – A Nagykán valósággal odalesz magáért! – mondta vidáman.

– Ugyan már! Micsoda szamárság! – szólt rá játékosan Kayla. Ha tudta volna, miért hozatta ide a Nagykán, nem próbálkozna, hogy Kayla a kedvére való legyen.

– A dolgozószobájában várja magát. Elkísérjem? – kérdezte.

– Nem kell, köszönöm.

Dilan dolgozószobája egy szinttel lejjebb volt. Balról a harmadik ajtó.

Percek alatt odatalált.

Halkan bekopogott.

– Ki az? – kérdezte Dilan.

– Kayla vagyok.

– Oh, gyere csak be! – kiáltotta.

Kayla belépett. Papír és tinta illata terjengett. Gyertya fénye világította meg a szobát.

– Foglalj helyet! – mondta.

Kayla megkereste a legközelebbi fotelt és leült.

– Nagyon csinos vagy ma! – dicsérte.

– Csak ma? – élcelődött a lány.

Dilan felkacagott.

– Azért hívattalak ma ide, hogy megbeszéljük a különböző házakat és a velük kapcsolatban felmerült problémákat.

– Ahogy óhajtod – felelte a lány, és arcáról nem lehetett leolvasni semmit.

Órákig beszéltek, míg végül Dilan elbocsátotta. Kayla szellemileg kimerülten vonult vissza a lakosztályába.

– Hívatott? – kopogtatott pár perccel később Delia az ajtaján.

– Igen, gyere be! – utasította Kayla. – Vásárolni akarok. Úgy hallottam, van egy piac nem messze a palotától, ami délelőttől estig tart.

– Oh, valóban jól hallotta. Szeretné, ha elkísérném? – kérdezte meglepődve a szolgáló.

– Igen. Készíttesd elő a lovamat! Pár perc múlva indulunk – mondta, majd hallotta, hogy Delia gyors léptekkel elsiet az istállóba.

A nap magasan járt az égen.

Dia, a kancája, követte Delia kiskancáját. A lovászfiú először nem akart a szolgálónak lovat adni, mert az nem illik a rangjához, de Kayla lekevert neki egy pofont és megmondta, hogy ugyanolyan joga van egy szolgálónak lóra ülni, mint egy nemesnek. A lovászfiú ezután elsietett, és morogva elővezetett egy aprócska kancát. Delia mindezt szájtátva nézte.

– Még soha, senki nem állt ki értem – motyogta pár perccel később, miután elindultak.

– Gyűlölöm, hogy csak mert valaki alacsonyabb rangúnak született, lenézik, eltapossák. Mind emberek vagyunk! Az alacsony rangúaknak is ugyanolyan jogokkal kéne rendelkezniük. Nem kéne lenézni őket. Ugyanúgy lehetnek jó meglátásai, mint a nemeseknek.

Kayla érezte, ahogy Delia biccent.

– Köszönöm! – suttogta.

Kayla nem válaszolt.

Azóta egy szót sem beszéltek. Kayla hallotta, hogy egyre nagyobb tömeg veszi körül őket. Suttogva találgatják, ki lehet ő, és miért van bekötve a szeme. Kayla erre csak jobban kihúzta magát. Lehet, hogy a látásától megfosztották, de a büszkeségétől soha.

Dia lassított, majd megállt.

– Megérkeztünk! – kiáltott hátra Delia. – Segítek leszállni, hercegnő!

– Felesleges! – Elhallgatott. – De azért köszönöm!

Egyetlen gyors mozdulattal leszállt. Még mindig a kezében tartotta Dia kantárszárát.

– Adja csak! – ajánlkozott Delia. – Itt van balra egy kis istálló, ahova az emberek kikötik a lovaikat, amíg járják a várost.

Kayla bólintott, és hagyta, hogy Delia kivegye a kezéből a szárat és elvezesse a lovat. Valamit beszéltek az istállófiúval, majd pénzcsörgés hallatszott. Delia gyorsan ismét Kayla mellett termett.

– Merre szeretne menni?

– Inkább tegezz, kérlek!

Delia meghökkent.

– Ööö… rendben!

– Merre vannak a cipők és ruhák? Fel szeretném frissíteni a ruhatáramat, és szükségem van egy szemre.

– Oh! Erre… gyere! – mondta, majd habozva belekarolt Kaylába. Amikor látta, hogy a lány nem löki el a kezét, balra húzta. Elhaladtak a rögtönzött istálló mellett. Odabentről lovak nyerítése hallatszott. Lovakat hoztak és vittek el.

– Hogy kerültél a Tavak Udvarába? – kérdezte Kayla.

– Honnan…? – kérdezett vissza döbbenten a lány.

– Más az akcentusod. Tökéletesen beszéled a nyelvet, de az akcentusod más. Mintha a Hegyek Udvarából kerültél volna ide.

– Valóban. Fiatal voltam, és szerelmes. A szerelmem katona volt a Hegyek Udvarában, de áthelyezték valami oknál fogva a Tavak Udvarába, így jöttem vele. A szüleim rég meghaltak. Nem volt senkim, ezért követtem. A palotában ajánlottak munkát.

– Mi történt a pároddal? – kérdezte Kayla, miközben egy selymes ruhaanyagot tapintott végig.

Delia torka elszorult. Nehezen ejtette ki a szavakat.

– Egy ideig a palotában volt testőr, majd áthelyezték az udvar távolabbi részére. Azt mondta, mindennap ír, és hogy ne menjek utána, mert hamar visszajön. Azóta sem kaptam egyetlen levelet sem, pedig ennek már vagy egy éve. Hiába kérdezgettem a társait, nem voltak hajlandóak megmondani, hova ment. Már rég letettem arról, hogy újra látom.

Kayla nem szólalt meg, csak megszorította Delia kezét. Ezzel adta tudtára, hogy sajnálja, ami történt.

Az utca, ahol sétáltak, tele volt kiáltozó, az árujukat hirdető árusokkal. Valahonnan mögülük egy árus tolvajt kiáltott. Senki sem foglalkozott vele. Kayla összeszorította a száját.

Már vettek néhány ruhát és egy pár cipőt. Delia most az ékszerek felé húzta Kaylát.

– Nem gondolkoztál azon, hogy visszatérj a Hegyek Udvarába? – kérdezte végül Deliát.

– De igen, ám a lelkem mélyén még mindig reménykedem, hogy írni fog, hogy visszajön hozzám. – Lehorgasztotta a fejét. – Tudom, szánalmas vagyok.

– Az érzéseinknek nem tudunk parancsolni. Nem vagy szánalmas – mondta Kayla, és megérintette a lány vállát.

– Mennyibe kerül ez a nyaklánc? – kérdezte Delia az eladót.

– Oh, drágám! Ez egy igazi smaragd, ezüst karikába foglalva! Nagyon drága.

– Az úrnőmnek lesz – erősködött Delia.

Amikor az eladó kimondta az összeget, lehetetlennek tűnt. Kayla kezébe fogta a nyakláncot. A súlya alapján igen tömör lehetett a smaragd. A lánc valóban vékony ezüstből volt szőve.

– Megveszem – mondta Kayla. – És ezt is! – mutatott a másik kezében lévő, hatalmas ékkövekkel díszített nyakékre.

– Becsomagolom! – ajánlkozott az árus.

Miután továbbálltak, Kayla ismét kérdezett:

– Mennyi idős vagy?

– Huszonnégy. Tudom, fiatalabb a hangom, de valóban ennyi vagyok.

– Meglepő. Tényleg azt hittem, fiatalabb vagy.

– Na és te?

– Huszonkettő.

– Pont ennyinek néztelek! – kiáltott örömében Delia. Kayla felkacagott.

– Hány éve élsz a Tavak Udvarában?

– Két éve.

– Mit dolgoztál ezelőtt?

Hosszan hallgatott, mielőtt ismét megszólalt.

– Ez egy olyan dolog, amiről nem szívesen beszélnék.

Kayla bólintott.

– Menj, nézz még nekem néhány új ruhaanyagot, addig én körbejárok errefelé. Félóra múlva itt találkozunk! – mondta Kayla.

– Biztos itt hagyhatlak?

– Nem lesz semmi baj. Siess!

Delia elsietett. Még egyszer hátrapillantott a hercegnőre. Gyönyörű volt. Fekete haját reggel kontyba fogta. Most megcsillant rajta a napsugár. Fekete és mélykék ruhát viselt, amit enyhe fodrok díszítettek. A nyakéke tökéletesen passzolt hozzá. A ruha elrejtette lesoványodott testét. Fejedelmien festett, a szemét takaró kendő ellenére is.

A lány végigsietett a zsúfolt utcákon. A levegő hideg volt, de még nem annyira, hogy nagyon fel kellett volna öltöznie. A Hegyek Udvarában előfordult, hogy ilyenkor már esett némi hó. Ahhoz képest a Tavak Udvara meleg volt.

Elment egy almaárus mellett. Ahogy megérezte az almák illatát, összefutott a nyál a szájában. A legutolsó ruhaárus tíz méterre volt előtte. Legalábbis úgy saccolta.

Az égen egy egerésző ölyv bukkant fel. Éhesen mérte végig a piacot.

Delia hamar visszatalált az árushoz. Egy erősen őszülő férfi árulta az anyagokat. Homloka ráncos volt, szakállát apróra nyírta. Kedvesen mosolygott az elé lépő lányra.

A lány végigmérte a kelméket. Gyönyörűek voltak. Minden színben volt. Hosszas méregetés után végül egy halványlila és egy rozsdabarna mellett döntött. Mielőtt elindultak, kapott egy erszényt a hercegnőtől, abból fizette a lovak elszállásolását és a különböző termékeket.

Gyorsan fizetett, és már indult is vissza a hercegnőhöz. Már messziről meglátta fénylő haját, egyenes tartását.

– Meghoztam az anyagokat! – kiáltotta, amikor mellé ért.

A hercegnő felé fordította fejét. Nem nézett le, amikor kezébe fogta az anyagokat. Végigtapintotta őket, majd egy apró mosoly jelent meg a szája sarkában.

– Milyen színűek? – kérdezte.

– Halványlila és rozsdabarna. Úgy véltem, illene hozzád.

– Rendben! Induljunk! – mondta.

Delia egyik kezébe vette a csomagokat, a másikkal belekarolt a hercegnőbe. Furcsa érzés volt. Ilyen közel még sohasem ment egy nemeshez. Főleg nem egy hercegnőhöz! A lány bőre meglehetősen puha volt, és halovány. Pillantása a kendőre esett, és elszorult a szíve.

Hosszú perceken keresztül sétáltak az utcákon. Mindeközben finom ételek illata lengte körbe őket. Delia gyomra megkordult. A lány remélte, hogy a hercegnő nem vette észre.

Amikor odaértek az istállókhoz, Delia elengedte a hercegnő karját és a lovászhoz lépett. Már hozták is a két hátast.

A hercegnő lova igazán szép kanca volt. A legszelídebb ló, akit valaha látott. Türelmesen várt, amíg lovasa felkapaszkodott rá és elhelyezkedett.

Delia is felpakolta a vásárolt dolgokat a kancájára, és felült. Az ő lova éjfekete volt, és kicsit türelmetlen. Összevissza táncikált, miközben megpróbált felszállni rá.

Miután feltornászta magát a ló nyergébe, megindult előre. A kanca minden gond nélkül követte. Mintha tudná, hogy lovasa nem lát, és nem tudja, merre kell menni.

A palotában átadta a két lovat a lovásznak, és leakasztotta a csomagokat.

A hercegnő türelmesen várt. Mozdulatlanul állt, amíg Delia mellé ért.

A szolgáló összehasonlította magukat. Neki szőke haja és barna szeme volt. A bőre is napbarnított volt, ellentétben a hercegnő sápadt bőrével.

Delia ruhája egyszerű, szürke szolgálóruha volt, a lányé fodros, selymes anyag.

Miután felértek a hercegnő lakosztályának ajtajához, benyújtotta neki az ékszereket és a készruhákat.

– Szólok a varrónőnek, hogy holnap valamikor jöjjön és vegye le a méreteidet! Odaadom neki a ruhaanyagokat.

– Rendben! – mondta a hercegnő, majd becsukta Delia orra előtt az ajtót.

Delia, amint megfordult, a tábornokkal találta szemben magát. A magas férfi lenézett a szolgáló kezében szorongatott holmikra. A férfi elképesztően jól nézett ki. Fekete haját oldalt levágatta, a feje tetején pedig göndören meredt az ég felé. Barna szeme és fehér bőre volt. Még az egyenruháján keresztül is látszott, mennyire izmos.

– Vásárolni voltatok? – kérdezte.

– Öhm… igen, uram. A hercegnő szeretett volna néhány új ruhát.

A tábornok biccentett, majd a trónterem felé vette az irányt.

Delia egy pillanatig csak nézett utána. Volt kedvese is hasonlóan nézett ki. Erős fájdalom nyilallt a szívébe a gondolatra. Elhessegette a képet, és a varrónőhöz sietett.

Kayla hallotta, hogy Delia vált pár szót a tábornokkal, de nem értette tisztán a szavakat.

A vásárolt holmikat ledobta az asztalra, majd átöltözött. Bőrnadrágot, és egy laza inget vett magára. Haját kibontotta és lófarokba kötötte.

Miután elkészült, a gyakorlópálya felé vette az irányt. Mától kezdve minden délután edzeni akart. Vissza akarta szerezni a formáját.

Úgy vélte, késő délután nincsenek olyan sokan, mint délelőtt vagy kora délután.

Az emlékeit követve könnyűszerrel megtalálta a pályát. Most csend honolt. Senki sem edzett. Kayla a fegyvertartó felé vette az irányt. Végighúzta kezét a különböző fegyvereken. Keresett valamit.

Már majdnem az egészet végigtapintotta, mire megtalálta. Két rongydarab. Erősen feltekerte mindkét kezére. Nem fegyverrel kezd; először az egyensúlyát kell visszaszereznie. Éreznie kell az ellenfelét. Meg kell tanulnia újra harcolni.

Kiválasztott egy szalmabábut, és eléállt. Felvette a kiinduló helyzetet. Maga elé tartotta a karjait, védekezőn.

Várt, majd hirtelen mozgásba lendült. Először körbetáncolta a bábut. Éreznie kellett a határait. Láthatatlan támadásokat kezdett védeni. Elképzelte, mit lépne először az ellenfele. Kivédte. Lépésről lépésre haladt. Olyan volt mintha sakkozna. Minden lépését előre végig kellett gondolnia.

Hárított. Az első kör nem szólt másról. Miután az ellenfele úgy vélte, győzedelmeskedhet, Kayla támadásba lendült. A hasába bokszolt, majd egy felütéssel összekoccintotta ellenfele fogsorát.

A bábu némán tűrt. Hagyta, hadd vezesse le rajta Kayla a dühét.

Egy összetett rúgásnál azonban Kayla elvesztette egyensúlyát és hátrazuhant.

Összeszorított állkapoccsal állt talpra. Megrázta a fejét.

Újra próbálkozott. Másodszor csak hátratántorodott. Lassan ismételte el a gyakorlat mozdulatait. Amikor érezte, hogy biztosan áll, egyre gyorsabban ismételte a részleteket, míg végül egyetlen folyamatos mozdulattá álltak össze.

Már csorgott róla a verejték, de nem hagyta abba. Újra és újra rúgott, amíg azt nem érezte, megtanulta. Most másik lábbal ismételte el. Először lassan, aztán egyre gyorsabban.

Mind a két oldalának ugyanolyan erősnek kellett lennie. Ha az egyik megsérül, a másiknak kell helyt állnia.

A nap lehanyatlott a messzi dombok mögött. Békés sötétség lépett helyére.

Kayla elismételte az összes alapmozdulatot. A védekezőkkel kezdte, majd áttért a támadásra.

Már a hold világított az égen, amikor úgy érezte, az alapmozdulatokat nagyjából begyakorolta ismét. Az összetett rúgáson kívül más bonyolultabb mozdulatsort nem ismételt át. Azokat majd később.

Hideg veríték csorgott végig az állán, amikor otthagyta a pályát.

Szerencsére senki sem zavarta. Amennyiben nem muszáj, nem szeretné senki orrára kötni, hogy mit csinál.

Lefürdött és átöltözött. Az egyik szobalány hozott neki vacsorát. Krumpli és fácán, mellé egy kis saláta. Kayla eddig észre sem vette, mennyire éhes.

Miután elfogyasztotta a vacsorát, lefeküdt.

5. fejezet

– Hercegnő! A Nagykán hívatja! – rázogatta valaki a vállát.

Kayla nyögve felkelt. Delia állt az ágya mellett.

– Segítek felöltözni! – mondta, és már hozta is az aznapi ruháját.

– Milyen?

– Arany és rubinvörös. A karrészek vörösek, de a többi aranyszínű. A szoknya alja erősen fodrozott – mondta.

Kayla biccentett.

Delia gyorsan felöltöztette. A haját most hagyta, hadd terüljön szét a hátán.

– Köszönöm! – mondta Kayla, majd kifelé indult.

– Itt a reggelid! – szólt utána a lány.

– Majd később megeszem! – kiáltott vissza Kayla, és kilépett.

Amikor odaért Dilan dolgozószobájába, nem kellett kopognia. A férfi már nyitotta is az ajtót.

– Csodásan festesz! – dicsérte.

– Mondanám, hogy te is, de nem áll módomban megcsodálni – fintorgott a lány. Dilan megajándékozta egy kacajjal.

– Tán rosszul aludtál?

– Erről szó sincs. Miért hívattál? – tért rögtön a tárgyra.

– A tegnapi tárgyalásunkon járt az agyam. Elég sok probléma van mostanában a házakkal. Felborult a rendszer. Néhányan nem hajlandóak behódolni, míg mások egymással csatázva akarnak nagyobb területre szert tenni.

s