Quinn-nek. Csodálatos anya leszel!

1. fejezet

Cat rányomott a válasz gombra a telefonja képernyőjén, miközben a sminkes megigazította a jobb szemöldökét.

– Szia, Laur! Mondd, hogy mehet a forgatás – mondta Cat.

– Ne húzd fel a szemöldököd, vagy úgy fogsz kinézni, mintha hernyók mászkálnának a homlokodon – figyelmeztette Archie. Cat fintorogva nézett a sminkesre, majd igyekezett rendezni a vonásait.

– Nos, ami azt illeti… – kezdte Lauren. – Szerintem nem fogsz örülni.

– Nemet mondtak? Ki utasítaná vissza, hogy karácsonyra újraépítsék a lerombolt városát egy tévéműsor kedvéért?

– Tudom… – válaszolta Lauren.

De Cat egészen felhergelte magát.

– Nem kell várniuk semmilyen anyagi támogatásra, ráadásul garantáljuk, hogy megtarthatják a karácsonyi fesztivált, ami nagyobb lesz, mint valaha. Ez még több bevételt jelent a városnak. – Cat hangja visszhangzott az öltöző fehér falai között.

– Tudom. Tudom. Engem nem kell meggyőznöd, barátom – mondta Lauren.

– Nem szabadott volna egyenesen a csatornához fordulnom ezzel az ötlettel. De ki gondolta volna, hogy egy idióta vezeti azt a várost? – panaszkodott Cat anélkül, hogy megmozdította volna az ajkát, miközben Archie kifestette.

– Nos, Cat. Szerintem ez az idióta neheztel rád. Mint kiderült, amikor Merryben voltál Az építés királyai egyik epizódja miatt, felbosszantottál néhány embert.

– Pontosan mivel? – háborgott Cat, miközben a frissen festett körmével a széke karfáján kopogott.

– A polgármester úgy érezte, hogy a műsor cirkuszt csinált a városából.

Cat felhorkant.

– Felújítottuk a város egyik legnépszerűbb családjának az otthonát, miután egy részeg sofőr beléjük rohant, és majdnem elvesztették a házukat. Most ugyanitt áll a víz! Nem fogok ölbe tett kézzel ülni!

– Mérgesnek tűnsz.

– Láttuk a várost. Ott voltunk. A connecticuti Merry felét két napja még víz borította – vitatkozott Cat.

– Tudom. Tudom. Én is ott voltam.

– Mi a francért dönt úgy egy politikus, hogy nem kér a segítségünkből?

– Nos, egyebek mellett a polgármester fő érve az, hogy nem szeretné, ha egy csatorna profitálna a szomszédai traumájából.

– Mintha hagynám, hogy ez megtörténjen!

Archie homlokon bökte Catet egy sminkecsettel.

– Ne fintorogj, amíg ki nem festelek!

Cat nyelvet öltött rá, de valamivel higgadtabban folytatta:

– Kérem a telefonszámát – mondta Laurennek.

– Biztos vagy benne, hogy ez jó ötlet? Mármint, a fickó még mindig haragszik rád a kocsmai verekedés miatt, amikor a városban voltál.

– Kocsmai verekedés? – Cat hangja olyan magasra szökött, hogy Archie majdnem elejtette a sminkpalettáját. – Emiatt haragszik rám? Nyilvánvaló, hogy még sosem látott kocsmai verekedést, vagy úgy gondolja, hogy egy nőnek nincs joga megvédeni magát. Akárhogy is, úgy tűnik, nekem kell felvilágosítanom.

– Nem tudom, Cat. Láthatóan ördögi tévésztárnak tart téged, aki a megmentő szerepében tetszelegve akarja kihasználni a város katasztrófáját a nézettség miatt.

– Remélem, ő nem így fogalmazott.

Lauren idegesen felnevetett.

– Hogy őszinte legyek, szerintem a fickó kikészült a stressztől. Mármint, te is láttad, milyen nagy volt a kár.

– Téged ellágyít a terhesség – sóhajtott fel Cat. – Küldd el a számát.

– Oké, de…

– Tapintatosan fogom kezelni a helyzetet – ígérte Cat. – Egyelőre félreteszem az összes „maga egy méretes idióta” sértésemet. Csak ne szólj még a csatornának a polgármester visszautasításáról. Elkészítjük a karácsonyi különkiadást, és Merryben fogjuk forgatni.

– Sok szerencsét. Kérlek, ne ríkasd meg.

Cat megszakította a hívást, és hátradőlt a székében.

– Nem kéne terhes nőkkel kiabálnod – jegyezte meg Archie, miközben Cat állkapcsát fogta, hogy felhelyezze a műszempilláit. – Ne mozogj!

– Nem kiabáltam Laurennel. Meg szokta engedni, hogy a nemtetszésemet fejezzem ki az olyan ostoba dolgokkal kapcsolatban, mint például az, hogy egy polgármester visszautasítja a segítséget, amivel megmenthetné a városa egész éves idegenforgalmi bevételét.

– Aha. – Archie gyorsan a helyére illesztette a műszempillát.

– A város lepusztult. Minden évben a karácsonyi fesztivál a fő bevételi forrásuk, és az állami támogatással nem fognak decemberre talpra állni.

– Mmm – mondta Archie, ahogy bronzosítót kent Cat arcára.

Cat telefonja rezgett az ölében, amikor Lauren üzenetet küldött neki:

Lauren: Itt a száma. Noah Yates. Légy kedves!

– Légy kedves – motyogta Cat.

– Ne duzzogj már – erősködött Archie. Levette róla a köpenyt, és a tükör felé fordította. – Túl gyönyörű vagy ahhoz, hogy morcos legyél.

A nő szemügyre vette a férfi keze munkáját a tükörben. Álmosan sétált be a stúdióba, a haja – ami megkeményedett az előző napi hajlakktól – lófarokba volt kötve, és most úgy nézett ki, mint egy címlapmodell. Vagy legalábbis egy reklámképes tévésztár.

– Átkozott nagy zseni vagy, Archie. Te meg az isteni kezed és a varázskencéid.

– Nincs olyan, amit egy meleg férfi és a Sephora iránti rajongása ne tudna helyrehozni. – Archie az órájára pillantott. – Öt perced van, mielőtt bedörömbölnek az ajtón, hogy a kamera elé ültessék a dögös seggedet. Menj telefonálni, és tedd helyre a polgármesteredet.

Cat csókot dobott neki, vigyázva, nehogy elmaszatolja a lila szájfényt, amit a férfi oly nagy szakértelemmel kent az ajkára.

– Úgy lesz.

Kisétált az öltözőből a folyosóra. Éppen reklámanyagot készítettek a szólóműsora második évadához, ami a magazinokban fog megjelenni. Úgy tűnt, egy lakásfelújító műsor női házigazdájának tűsarkú Jimmy Choo cipőben és gyönyörű, testre szabott, áfonyaszínű ruhában kell pompáznia. Catet ez nem zavarta. Ha néhány dizájner darab – amiket a fotózás után biztosan megtart majd – felkelti a közönség figyelmét, és akár egyetlen kislánnyal is elhiteti, hogy talán képes a kalapáccsal vagy a körfűrésszel bánni, nos, akkor Cat jól végezte a munkáját.

Ha az emberek folyamatosan Barbie babának akarják elkönyvelni, ő addig fog újra meg újra kitörni ebből a szerepből, amíg meg nem tanulják a leckét. Lehet, hogy szép, de ez nem jelenti azt, hogy ostoba vagy alkalmatlan, vagy függ valakitől. Catalina King felküzdötte magát a valóságshow-k ranglétráján, és nem csupán főszereplője volt a műsorának, hanem egyben a producere is.

És a világon mindennél jobban szerette, hogy változtathat a dolgokon, ha kell, a neve és az arca segítségével. Persze ez együtt jár azzal, hogy kiteszi magát a nyilvánosságnak. Két héttel korábban, egy hirtelen ötlettől vezérelve szexi karamellszínűre festette a platinaszőke haját. A Twitter teljesen felbolydult. Az emberek még mindig azon vitatkoztak, hogy jobban állt-e neki a szőke.

Cat nyugodtan tűrte a figyelmet. Tökéletesnek tartotta az életét. A munkája tele volt kihívásokkal, pörögtek a mindennapjai, új és érdekes férfiak álltak előtte végtelen sorokban, ráadásul egy olyan projekt várt rá az új évben, ami a tévés népszerűségnél is többet jelentett a számára.

Azonban előtte le kellett rendeznie Merryt.

Felhívta Yatest, és türelmetlenül kopogott a cipőjével, miközben kicsöngött a vonal. Néhány csörgés után a hangposta jelentkezett. Megszakította a hívást, majd ismét tárcsázott.

– Noah vagyok – vakkantotta a férfi a vonal másik végén.

– Mr. Yates – kezdte Cat. – Catalina King vagyok.

Szó szerint morgást hallott a vonal túloldaláról.

– Erre nincs időm – csattant fel a férfi.

– Őszintén szólva, Mr. Yates, a városának nincs ideje.

Cat hallotta, hogy a háttérben beszélgetnek.

– Ide figyeljen, akárki is maga – vakkantotta Noah. – Igyekszem egy egész várost felszárítani, és felmérni, hogy pontosan mekkora a kár. Vannak olyanok, akik talán hónapokig nem térhetnek vissza az otthonaikba, ráadásul a város kezdi elveszíteni a reményt. Nincs szükségünk arra, hogy egy tévéműsor a nézettség meg a reklám kedvéért előálljon valami sztorival, ami megríkatja az embereket.

– Akkor mire van szüksége? – kérdezte Cat hűvösen.

– Szeretném, ha elfogadná a nemet válaszként, hogy visszatérhessek a munkámhoz. Jelenleg az időmet pocsékolja, pedig most sokkal fontosabb dolgom van magánál.

– Akkor legközelebb talán ne vegye fel a telefont – javasolta a nő gúnyosan.

– Remek ötlet – vágta rá Noah.

– Mielőtt folytatná a kirohanását, gondolja végig, mit utasít vissza. Esélyt kínálunk a gyors újjáépítésre. Lehetőséget arra, hogy Merry karácsonyra talpra álljon. Tudom, mennyi pénz folyik be a városukba hálaadás és szilveszter között. Segíthetünk, hogy a park újra működőképes legyen…

– Nincs szükségünk a rohadt sajnálatára, és holtbiztos, hogy nem akarom, hogy valami jöttment valóságshow-sztár a lakosaimat pofozgassa, miközben cirkuszt csinál a városomból. Jól megvagyunk. Nincs szükségünk magára. – És ezzel megszakította a hívást.

Cat mély levegőt vett, és a telefonjára pillantott. Noah Yatesnek fogalma sincs, kivel húzott ujjat az imént. De az biztos, hogy meg fogja tudni. Cat igenis megmenti a karácsonyt Merryben, függetlenül attól, hogy mit akar a polgármester.

– Cat? – Egy asszisztens dugta ki a fejét a folyosóra. – A fotós már vár.

Az igazi kérdés az maradt: Készen áll Noah Yates Catre?

2. fejezet

Négy nappal korábban

A felhők szomorú, szürke örvényként kavarogtak Cat feje fölött, miközben végigvonult a Broadwayn. Mind a fenti hurrikán, mind a lenti nő céltudatosan haladt előre. Barna csizmájának sarka ütemesen kopogott a betonon, miközben a szél felkavarta körülötte a leveleket és a port.

– Nem fogok elkésni – sóhajtott a telefonjába, és gyorsított a léptein.

– Már elkéstél – válaszolta az asszisztense, az imádni való és nagyon brit Henry a maga jellegzetes akcentusú szűkszavúságával.

– Öt perc – morogta Cat, miközben a szemét forgatta a túlméretezett napszemüvege mögött. – Nálam ez már pontosnak számít. – Állandóan tíz perc késésben volt. Nem azért, mert élvezte, hogy megvárakoztat másokat, és még csak nem is azért, mert szeretett feltűnést kelteni – bár szeretett –, hanem azért, mert a hírnév mindent bonyolultabbá tett. A rendezvények és a megbeszélések hosszúra nyúltak, nem hagyhatta ott őket olyan gyorsan, mint korábban. A tévésztárok nem inthetnek csak úgy búcsút, hogy beszálljanak a kocsijukba. Beszélgetni, fotózkodni, és néha autogramot osztani is kell.

Még mindig nem tudta megszokni, bár minden bizonnyal jobban illett hozzá ez a szerep, mint az ikertestvéréhez. Gannon ki nem állhatta a felhajtást, és vissza sem nézett, mióta egy évvel korábban kiszállt a „show-bizniszből”. Azonban Cat imádta, gyakorlatilag ez éltette.

Hivatalosan is ő volt a legjobban fizetett sztár a Reno Ingatlancsatornán, egybevéve a vaginával és a pénisszel rendelkező alkalmazottakat is. Az új műsora lett a csatorna kasszasikere. Jelenleg a második évad utómunkálatai zajlottak, plusz benne volt néhány mellékprojektben és reklámszerződésben, hogy elfoglalja magát a forgatások között. Rohadt jól alakult az élete.

– Hogy ment a márkaépítési megbeszélés? – kérdezte Henry. Cat szinte hallotta, ahogy a férfi ujjai a mindig a kezében tartott iPad billentyűzete felett lebegnek.

– Duluth szeretné kibővíteni a kollekciót. Nőiesebb színeket akarunk bevezetni, ráadásul fontolóra veszik az ötletemet, hogy néhány kedvenc férfidarabot átdolgozzunk nőiesebb szabással.

– Elégedettek az eladási mutatókkal?

Cat érezte Henry hangján, hogy mosolyog.

– Igen, úgy tűnt, nagyon elégedettek azzal, hogy kevesebb mint két hét alatt elfogyott a termék.

– Tervezik, hogy karácsony előtt feltöltik a készleteket?

– Már meg is tették – nevetett Cat. – Az új katalógus egy hét múlva jelenik meg.

– Jó. Küldd el a reklámok vázlatait, amiket át kell nézned, én pedig gondoskodom róla, hogy ne legyen bennük semmi durva elírás, és ne nézz ki úgy, mint egy vigyorgó idióta.

– Csodás vagy, Henry. – És nagyon jól ismersz engem, tette hozzá gondolatban.

– Még csodásabb lennék, ha időben el tudnálak juttatni a találkozóidra – morogta a férfi.

– Szó szerint látom innen az éttermet – hazudta Cat, miközben kikerült egy kutyasétáltatót. A járókelőnek tátva maradt a szája a felismeréstől, és majdnem rálépett a pomerániai kutyára.

Cat integetett neki, és továbbsietett.

– Tudom, hogy ez csak egy ebéd az ügynököddel, de próbállak jobb szokásokra nevelni.

Cat felhorkant.

– Sok szerencsét hozzá. Most pedig menj, és serénykedj más körül.

– Ne felejtsd el, hogy kettőkor telefonos interjúd lesz, négykor pedig manikűrre vagy beírva.

Cat körmei általában tönkrementek a forgatások közben. A lakásfelújítás még a kamerák kereszttüzében is piszkos munka volt. Az évadok közötti szünetekben csillogó, szép körmökkel kényeztette magát.

– Aztán ott van az a koktélos dolog…

– Tudom, hogy már mindent beírtál a naptáramba.

– Soha nem árt az emlékeztető. És tudom, hogy most is olyan képet vágsz – mondta Henry.

– Okoska – válaszolta Cat, ahogy kisimította az arcvonásait. – Köszönöm, hogy megszállottan figyelsz a részletekre. Most pedig fejezd be a dumálást, hogy odaérjek az ebédemre, mielőtt lecsap a hurrikán, és tönkreteszi a hajamat.

– Mire odaérsz, a vihar elvonul, és állítólag csak egy kevés eső fog esni. Az északi területek kapják majd a nagyobb égi áldást. – Henry tudása rendkívül szerteágazó volt. – Remélem, nem felejtetted el az esernyődet.

– Szia, Henry – csicseregte Cat. Megszakította a hívást a gúnyos asszisztensével, és a táskájába dugta a telefonját. Összepréselte a száját, végigsimított a vállán átvetett, művészi hajfonatán, majd rezzenéstelen maszkot öltött az arcára.

Egy maroknyi fotós tülekedett – kabátba burkolózva, telefont bámulva – a bohém és rendkívül népszerű Courtyard Étterem és Kávézó előtt. Mindig ott voltak, hogy lencsevégre kapják az elegáns ebédre vagy a drága koktélra érkező hírességeket. Ezen a napon Cat enni jött, miközben a Veronika hurrikán előszele a partot tépázta.

– Cat! Cat!

Cat ajka halvány mosolyra húzódott. Nem is olyan régen még fogalmuk sem volt róla, hogy ki ő. Persze, lőttek róla néhány képet, amikor megérkezett, mert elég csinosan öltözött ahhoz, hogy „valaki” legyen. De most már tudták a nevét. Ez eszébe juttatta, hogy milyen messzire jutott az elmúlt néhány évben. Öt évvel ezelőtt még ő meg a testvére kétségbeesetten próbálták megmenteni a családi vállalkozást, most pedig idegen fotósok tülekednek, hogy lefényképezhessék.

– Kivel találkozol, Cat?

– Hol vetted a csizmádat, szépségem?

– Mosolyogj, bébi!

– Elnézést, uraim – mondta bocsánatkérő mosollyal. – Késésben vagyok!

A megjegyzések még az épületbe is követték, ahol a hostess képezett akadályt az étterem vendégei és a kint állók között.

– Catalina, örülök, hogy ismét bennünket választott – üdvözölte a szokásos szöveggel, amit a hírességeknek tartogatott.

– Köszönöm. Egész nap a káposztasalátájukról álmodtam. – Hazudott. Cat a Courtyard vastag, nagyon szaftos, baconos sajtburgeréről fantáziált. De ára volt annak, hogy úgy nézzen ki a kamera előtt, ahogy azt elvárták tőle. Véget értek azok a napok, amikor azt evett és ivott, amit akart. Harminckét évesen több jó döntést kellett hoznia, mint rosszat, és gyakran emlékeztette magát, hogy hosszú távon megéri ez az áldozat.

A cipősarka kopogott a kerámiapadlón, miközben a hosztesz bekísérte az étterembe, és többen felé fordultak. Mostanra már megszokta… nagyjából. Sötét bambusz szegélyezte a falakat, és giccses csillárok szórtak halvány fényt a helyiségben. Magas háttámlájú bőrbokszok biztosítottak némi privátszférát a vendégeknek. Azok számára pedig, akik jobban szerették, ha látják őket, a bárpult körül helyeztek el magasított asztalokat.

A hosztesz egy népies, kakast ábrázoló festmény alatt lévő bokszhoz kísérte Catet.

– Catalina King, te mindig tudod, milyen a hatásos belépő – sóhajtotta az ügynöke, Marta. A nő felállt, és Cat mindkét orcájára adott egy-egy puszit.

– Pont te beszélsz – cukkolta Cat, miközben szemügyre vette Marta testre simuló, fehér ruháját és fényes, fekete haját. Az egykori mexikói szappanoperasztárból lett producer-exfeleség nagyon jövedelmező üzletet alakított ki magának a Broadway-sztárok és a tévés tehetségek ádáz ügynökeként. A hatalmas, három hálószobás Upper West Side-i lakása és a Bentley-je erős munkamorálról tanúskodott.

Helyet foglaltak a bokszban, és Cat rendelt egy mentes vizet.

– Először is – szólalt meg Marta; az akcentusa enyhén árnyalta a szavait. – Hogy mennek a dolgok Henryvel?

Cat hátradőlt a bokszban.

– Tökéletesen, és egy ördögi géniusz vagy, amiért azt javasoltad, hogy lopjam el attól a ribanctól. – Meeghan Traxx valódi seggfej volt. A nő szintén a Reno Ingatlancsatorna egyik sztárja, de a személyisége akár a kaktuszé, a lelke pedig mint egy dementoré. Minden adandó alkalmat megragadott, hogy Cat testvérével és sógornőjével trollkodjon. Cat pedig nagy élvezettel lopta el Meeghan alulértékelt asszisztensét.

– Egy évvel korábban kellett volna asszisztenst fogadnod – mutatott rá Marta. – Ha továbbra is mindent egyedül akarsz csinálni, a végén kikészülsz.

– Hallgatnom kellett volna rád – ismerte el Cat. Irányításmániás volt. De így szerette magát. Senkit sem fog annyira érdekelni a karrierje, a márkája, a tervei, mint őt… akármennyit is fizet érte. Bár most, hogy Henry már intézte a hétköznapibb dolgokat, tényleg elkezdett haladni a kedvenc projektjével.

A felszolgáló visszatért Cat italával, és leadták a rendelésüket. Cat belül nagyot sóhajtott, amikor a káposztasalátát rendelte.

– Szóval mit hoztál nekem? – kérdezte Cat. Marta és Cat mindketten egyetértettek abban, hogy az üzlet az első; ez a másik oka annak, hogy olyan jól kijöttek egymással.

– Egy újabb címlapajánlatot – felelte Marta, miközben feloldotta a képernyőzárat a tabletjén, és elővette elegáns olvasószemüvegét.

– Félmeztelen?

– Természetesen.

– Passzolok – mondta Cat, miközben belekortyolt a vizébe.

– Azt ígérték, hogy… idézem, „ízléses” lesz – tette hozzá Marta.

– Ezek a csajok többet érdemelnek egy magazin címlapjánál – jelentette ki Cat, és mindkét mutatóujjával a mellkasára bökött.

– Nagyszerű reklám lenne a műsorod második évada előtt.

Cat megrázta a fejét.

– Kizárt. Nem azzal fogom elérni a hosszú távú céljaimat, ha huszonéveseknek mutogatom a mellemet.

Marta rezzenéstelen arccal folytatta tovább:

– A csatorna egy karácsonyi különkiadást szeretne ajánlani neked.

– Nem késő már egy kicsit a karácsonyi különkiadáshoz? – Cat kinézett az ablakon az egyre csúnyább októberi időjárásra. – A többi csatorna valószínűleg már hónapokkal ezelőtt leforgatta a sajátját.

– Találtak még pénzt a költségvetésben, és szeretnének egy különkiadást, amiben te és Drake Mackenrowe vagytok a főszereplők.

– Drake? Érdekes.

Elég hosszú szünetet tartottak a beszélgetésben ahhoz, hogy megköszönjék a pincérnőnek az alakkímélő salátájukat.

– Barátságban váltatok el, ugye? – kérdezte Marta, miközben a sült csirkébe szúrta a villáját.

Cat és Drake egy kellemes, egy hónapig tartó viszonyba bonyolódtak két évvel korábban. Gyakorlatilag nem volt köztük semmi komoly. Sosem voltak elég sokáig egy helyen ahhoz, hogy több legyen köztük néhány kellemes éjszakánál, és végül barátokként váltak el. Azonban sikerült felkavarniuk a kedélyeket azzal, hogy együtt jelentek meg egy vörös szőnyeges rendezvényen, de – bármennyire is próbálkoztak a csatorna vezetői – a kapcsolat nem tartott sokáig.

Átmenetileg jól érezték magukat, és Cat nem bánta meg. Korábban sosem dolgozott együtt Drake-kel, de nem látta okát, amiért ez most problémát jelentene. Kedves fickó volt, és nem fogja zavarni, ha a nő veszi a kezébe az irányítást.

– Jól végződött – mondta Cat, miközben felnyársalt egy kicsit sem kielégítő káposztalevelet a villájára. Mihelyst végeznek a műsor promóciós anyagának elkészítésével, meg fogja ajándékozni magát egy pizzával. Egy egésszel. És vesz hozzá egy üveg bort. Meghívja majd Paige-et, a sógornőjét, hogy együtt rúgjanak be. – Milyen különkiadásra gondolnak?

– Egy szomszéd kontra szomszéd dekorációs versenyre – válaszolta Marta.

Cat felhúzta az orrát.

– Pfuj. Nem érdekel.

– Az ajánlatuk meglehetősen nagylelkű – mondta Marta egy olyan összeget említve, amitől Cat villát tartó keze megállt a levegőben. Ugyanakkor túl értékes az ideje, és ha el akarják terelni a figyelmét a jelenlegi projektjeiről, akkor fel kell kelteniük az érdeklődését.

– Nem értik, hogy a nézők belefáradtak a versenybe? Mi lenne, ha valami valódi érzelmekkel és karácsonyi hangulattal teli epizódot készítenénk?

– Nem hiszem, hogy a csatorna az emberi nagylelkűségre és a kedvességre törekszik – viccelődött Marta.

– Így is épp elég elfoglalt vagyok. Nem érdekel egy újabb projekt, hacsak nem nyitottak egy olyan műsorra, amely a bankszámlájukon kívül másnak is hoz hasznot. Az isten szerelmére, mindjárt itt vannak az ünnepek!

– Én is pont ezt mondtam nekik – jelentette ki Marta önelégülten.

Cat elmosolyodott.

– Olyan jól ismersz engem.

– Ezért fizetsz meg busásan.

Cat egy néma pillanatig szemlélte a salátáját.

– A karácsonynak nem kellene többről szólnia a reklámnál és a versengésnél?

– A show-bizniszben nem.

3. fejezet

–Apa!

Noah összerezzent a lánya sikolyától.

– Várj egy pillanatot, Dave – mondta, és befogta a telefon hangszóróját, ahogy a tizenkét éves Sara energikusan berontott az irodájába. – Telefonálok, Sara.

A lány a szemét forgatva nézett rá, és helyet foglalt egy széken, majd lecsúszott rajta, amíg az álla a mellkasához nem ért. Azt a sárga pulóvert viselte, amit kikönyörgött az anyjától, és egy vastag, türkizkék nyakláncot választott hozzá.

– Maradjon az A terv, hogy a régi középiskolát alakítjuk át óvóhellyé. Egyébként is üres az az épület, így nem kell időt és energiát pazarolnunk a kipakolásra. Nézz utána, mennyi szabad ágya és takarója van a tűzoltóságnak, aztán majd kitaláljuk, honnan szerezhetünk még.

Megszakította a hívást, aztán a teljes figyelmét a lányának szentelte.

– Miért nem vagy az iskolában, kisasszony?

– Apaaaa! A hurrikán? – Sara kimutatott az ablakon. Az utcán már zuhogott az eső. – Korábban elengedtek minket, hogy biztonságban hazaérjünk, és segítsünk az előkészülésekben. – Kinyújtotta rózsaszín és sárga színű gumicsizmába bújtatott lábát, majd keresztbe tette a bokájánál.

– Előkészületekben – javította ki Noah automatikusan, miközben félretolta azokat az iratokat, amik nem voltak sürgősek, hogy a kettes kategóriájú hurrikánnal foglalkozzon. Mivel a Connecticut folyó gyakorlatilag már a hátsó kertjükben volt, komoly árvízzel kellett szembenézniük.

– Mindegy. Ha adsz pénzt, veszek pár dolgot a boltban.

Noah felállt, és automatikusan a tárcájáért nyúlt.

– Légy szíves, kérdezd meg, mennyi kenyér és víz van a boltban! – Már kiadott egy tájékoztatót a városnak, melyben a vészhelyzeti eljárásokról és az ellátmányról volt szó. Azonban a connecticuti Merry lakosai alapvetően túlzott optimizmussal szemléltek szinte minden helyzetet. Polgármesterként Noah-nak egyszerre volt öröm és állandó küzdelem, hogy megpróbálja megértetni az emberekkel: bizonyos döntéseknek lehetnek kevésbé pozitív következményei is.

– Oké, majd megírom – válaszolta Sara, miközben felpattant, és kikapta apja kezéből a pénzt.

– Még be kell fejeznem néhány dolgot. Találkozunk otthon egy óra múlva?

Sarát túlságosan lekötötte az üzenetírás ahhoz, hogy válaszoljon. Noah letakarta a tenyerével a telefon képernyőjét.

– Elnézést, lányom.

Sara egy drámai sóhajjal tette vissza a telefonját a hátizsákjába.

– Ellenőrizni a kenyeret és a vizet. Egy óra múlva otthon leszek. Tudom, apa. Te vagy az, aki mindig késik.

Igaza volt. Úgy tűnt, hogy a férfi munkája sosem ér véget.

– Vigyázz a vödörrel – figyelmeztette Noah a lányát, miközben Sara kikerülte a hóemberes bádogvödröt, amit az egyik lakos adományozott neki, hogy legyen mibe csöpögnie a víznek, ugyanis az ütött-kopott iroda tavasszal beázott. A városházára ráfért már egy alapos felújítás.

– Anyukád felkészült a viharra? – kérdezte a férfi, miközben az ajtóhoz kísérte Sarát, és az egyik kezével megsimogatta a lány lófarkát. – Nem bánja, hogy nálam maradsz?

Sara kihúzta a haját az apja markából, és megvonta a vállát.

– Gondolom.

A nemtörődöm válaszolgatás csak egy pont volt a hosszú listán, amit egy tizenkét éves gyermek apjának el kell szenvednie.

– Megkapta az üzenetemet?

Sara a szemét forgatta.

– Apa, miért nem kérdezed meg őt? Megvan a száma. Mennem kell.

– Vigyázz magadra! – szólt utána.

– Hozok fánkot! – kiáltotta a lány a lépcsőről.

Noah beletúrt göndör hajába, és figyelte, ahogy Sara leszaladt a lépcsőn. Néha zavarba ejtette, hogy bár már tizenkét éve ismerte a lányát, időnként mégis teljesen idegennek érezte. Hivatalosan is azok közé az apák közé tartozott, akik „nem értenek semmit”. Sara az imádni való hercegnőből, aki mindennap lerohant a lépcsőn, hogy üdvözölje őt, egy vadul független kiskamasz lett, akit látszólag jobban érdekeltek a magazinok és a valóságshow-k, mint az, hogy derék ember legyen.

Apja továbbra is látta benne néha azt a kislányt, aki a születése után kábé két másodperccel rabul ejtette a szívét. Azonban manapság az idő nagy részét azzal töltötte, hogy a házi feladat miatt vitázott vele, és noszogatta, hogy jó döntéseket hozzon az életben. A világon mindennél jobban szerette őt. Bármit megtenne, hogy megvédje Sarát a rossz döntésektől és a könnyelműségtől. Még akkor is, ha ez azt jelenti, hogy a lánya állandóan haragszik rá.

Noah irodai telefonja ismét megszólalt, majd nem sokkal később megcsörrent a mobilja is. Felsóhajtott. Kevesebb mint tizenkét órája maradt arra, hogy gondoskodjon Merry összes polgárának biztonságáról, mielőtt a Veronika hurrikán eléri a partot. Megdörzsölte fáradt szemét a szemüvege mögött. Hosszú éjszakának nézett elébe.

*

Sara tekintete a nappali ablakára vándorolt, amin túl szüntelenül zuhogott az eső. A vihar morajlása körbevette őket, és Noah azt kívánta, bárcsak felújíttatta volna a tetőt, ahogyan azt a nyáron tervezte. A dombon álló emeletes, viktoriánus monstrum túl nagy volt kettejüknek. Hat hálószoba, öt fürdőszoba, amik sürgősen felújításra szorultak, és két átkozottul díszes szalon kapott benne helyet. Hirtelen felindulásból döntött a vásárlás mellett, annak ellenére, hogy Noah sosem volt szeszélyes. Azonban a békés válás közepette ő meg Sara kiszúrták az eladó táblát. A lánya úgy beleszeretett a bohókás romhalmazba, ahogy csak egy fantáziadús hatéves képes rá.

Noah Sarát okolta az ingatlanválasztásért, ugyanis a lánya éppen a hercegnős korszakát élte, és Noah meg akarta könnyíteni lánya számára a család kettészakadását. Nem mintha megbánta volna. A nyikorgó, görbe ajtóknak, a hangulatos zugoknak és a focipálya méretű konyhának volt valami varázsa; olyan bája, ami miatt lehetetlen volt nem szeretni.

Azonban a felújítások, amiket szeretett volna elvégezni, a háttérbe szorultak a lánya nevelése és a város vezetése mögött.

Erre tessék, a várost most egy hurrikán ostromolja, amely látszólag el akarja őket pusztítani.

– A ház nyer – mondta Noah, és ezzel visszaterelte Sara figyelmét a játékra.

A lány ránézett a férfi lapjaira, és fejben összeadta őket.

– Csaló! Lebuktál. Én nyertem!

Noah elvigyorodott, és felborzolta a lánya haját. Még annak idején megtanította a blackjackre, hogy segítsen csiszolni a matematikai képességeit, és mostanra Sara igen ügyes játékos lett. Remélte, hogy ez nem fog egyszer visszaütni rá.

„Apa, otthagyom a főiskolát, hogy osztó legyek egy tengerjárón.”

– Na, hogy megy a suli? Még mindig gondjaid vannak a törtekkel?

Sara hanyatt dőlt, hogy elterüljön a szőnyegen.

– Apa, beszélhetnénk végre egyszer normális dolgokról?

Noah a homlokát ráncolta.

– Az iskola normális. Nem igaz?

Sara frusztrált sóhaja Emmy-díjat érdemelt volna.

– Apa, te minden beszélgetést úgy kezelsz, mint valami életre szóló leckét. Nem tudnál néha emberként viselkedni?

– Az apád vagyok – emlékeztette Noah a lányt. – Az én feladatom, hogy gondoskodjak arról…

– Igen, igen. Hogy ne tegyem tönkre a jövőmet azzal, hogy rossz döntéseket hozok a jelenben – ismételte Sara pimaszul. – Értem, de miért nem beszélhetünk más dolgokról is?

– Mint például?

– Mint például az óriási hurrikánról, ami Merryt fenyegeti? Hogyan fogunk segíteni az embereken és megjavítani a dolgokat? Mi lesz a karácsonyi fesztivállal? És miért nem randiztál senkivel már egy örökkévalóság óta?

– Jézusom, kölyök. Azt hittem, a kedvenc sajtunk kitárgyalásával fogjuk kezdeni, vagy ilyesmi.

– Cheddar. Következő napirendi pont – szólalt meg Sara a padlóról. Az a nevetséges sellőpikkelyes pizsama volt rajta, amit még tavaly karácsonyra kapott tőle. Mellody, a volt felesége segítőkészen elküldte neki a linket, azt sugallva, hogy a lányuknak tetszeni fog ez az ajándék.

Noah megköszörülte a torkát.

Sara sok szempontból még mindig kislány volt. Noah azt hitte, megvédi őt azzal, hogy távol tartja a vihar előtti felkészüléstől.

– Nos, áradás lesz. Ezt biztosan tudjuk. Aggódom, hogy mennyire fog megemelkedni a vízszint az éjszaka folyamán. A város alsó részén, a parknál lesz a legnagyobb a kár, és a tűzoltóság mindenkivel felvette a kapcsolatot, hogy tudassák, a régi középiskola óvóhelyként üzemel majd, ahol mindenkit szívesen látnak.

Sara felült, és nekidőlt az ottománnak.

– Aggódsz? – kérdezte, miközben szép, barna szemével elgondolkodva meredt rá.

Noah egy másodpercig habozott.

– Igen. És te? – Egy széllökés zörgette az ablakot.

– Én is.

– Minden rendben lesz…

– Nem miattunk aggódom. Lehet, hogy beázik a tetőnk, meg ilyenek, de egy dombon vagyunk. Inkább Aprilt féltem. A parkkal szemben lakik. És mi lesz Mrs. Pringle-lel? Teljesen egyedül van, ráadásul kerekesszékes. Emlékszel, hogy befolyt az árvíz a pincéjébe tavasszal?

Noah felsóhajtott. Hazafelé menet megállt Mrs. Pringle házánál, és tíz percig könyörgött neki, hogy hadd vigye el a középiskolába. Még egy vendégszobát is felajánlott a házában. A nyolcvanegy éves asszony hihetetlenül makacs volt. Noah gondoskodott róla, hogy a tűzoltóság kora reggel ellenőrizze, mi van vele.

– Ha valaki bajba kerül, Sara, segíteni fogunk. Ez a legjobb dolog Merryben. Összetartunk a bajban. Minden rendben lesz, és ez azt jelenti, hogy mindenkinek segíthetünk, akinek szüksége van rá.

A lány végiggondolta apja szavait, és közben a mögötte lévő kandalló lángjaira meredt.

– Oké. Akkor miért nem randizol?

– Ez hogy jutott az eszedbe?

– Ricky eljegyezte anyát.

Noah a szemét forgatta. Tisztában volt vele, hogy a volt felesége újra férjhez megy. És hogy őszinte legyen, nem is panaszkodott a választottjára – azt leszámítva, hogy a felnőtt férfi még mindig a Ricky névre hallgatott. Elég rendesnek tűnt, és minden bizonnyal jól bánt Mellodyval és Sarával. Amíg Sara nem kezdi el hirtelen apának szólítani Rickyt, Noah úgy tervezte, hogy udvarias kapcsolatot fog ápolni a férfival.

– Mi köze van bármihez is annak, hogy anyukádat eljegyezték?

Sara megvonta a vállát.

– Azt hittem, talán még mindig odavagy érte, vagy ilyesmi.

– Azt hitted, hogy újra összejövünk? – kérdezte Noah, és megfájdult a feje a lánya csalódottságának gondolatától.

– Jézusom. Nem, csak szerintem anya most boldog. Viszont te nem vagy az. Szóval miért nem keresel valakit, aki boldoggá tesz?

– A boldogságot nem egy másik embertől kell várnunk – mutatott rá Noah.

– Lecke az életről – bökött rá vádlón Sara a mutatóujjával.

– Sajnálom. – Noah elrejtette a mosolyát.

– Te sosem szórakozol, apa. Aggódom érted.

– Rengeteget szórakozom – akadékoskodott a férfi.

– Nem. Dolgozol, kioktatsz engem, és aggódsz. Nulla. Szórakozás. Azon tűnődöm, hogy talán nem is tudod, hogyan kell szórakozni.

Noah az egyetlen dolgot tette, amit egy apa tehet, amikor ilyen vádakkal szembesül. Pofán verte a lányát egy párnával.

4. fejezet

Cat befejezte az e-mailt, és ellökte magát a lakásában lévő íróasztaltól. Az özönvízszerű eső miatt nem lehetett kilátni a negyedik emeleti ablakon. A Veronika hurrikán szele mindent megtett, hogy New York ne felejtse el, az anyatermészettel senki sem szórakozhat. Cat el sem tudta képzelni, milyen lenne, ha a hurrikán közvetlenül a városra csapna le.

A falra szerelt tévé képernyője villogott, ami felkeltette a figyelmét. Megfogta a távirányítót, és felhangosította a műsort.

– A Veronika hurrikán elérte Long Islandet, és Connecticut partjai felé tart.

Cat hunyorogva nézett a képernyőre, és közelebb lépett hozzá.

– A francba – motyogta. Pont New Haven és New London között, a trópusi ciklon útjában volt Merry.

Felkapta a mobilját, és addig lapozgatott a telefonkönyvben, amíg meg nem találta Kathy Hai számát.

– Kathy? – szólalt meg Cat, amint meghallotta a nő hangját.

– Cat? Nem hallak túl jól. Szakadozik a vonal.

– Jól vagytok? Most láttam a hírekben, hogy felétek tart a vihar.

Kathy nevetése erőltetettnek hangzott.

– Ó, ez csak egy kis zápor. Semmi ok az aggodalomra.

Cat statikus zörejt hallott, majd Kathy hangja tisztábban csengett:

– Bocsánat. Fel kellett jönnöm az emeletre. Nem akartam, hogy April hallja, ahogy kiborulok a telefonban.

– Ó, jézusom. Jól vagytok?

– Michaellel épp azon vitatkozunk, hogy elmenjünk-e az óvóhelyre.

– Kathy, egy olyan folyó van a szomszédodban, ami hamarosan megárad. Tűnjetek el onnan a fenébe.

– Tudom, de egész idő alatt a ház miatt fogok aggódni.

– A házat újjá lehet építeni – emlékeztette Cat.

– Igen, de nem lesz olyan szép, mintha te csinálnád – nevetett szomorúan Kathy. – Ez a hely az otthonunk, és te tetted azzá a számunkra.

– Ha kell, újra elmegyek a szerszámaimmal meg a testvéremmel – ígérte Cat.

– Jó ember vagy, Cat King – mondta neki Kathy.

– Igen, nos, vonuljatok fedezékbe, és maradjatok szárazon. Holnap felhívlak, hogy meggyőződjek róla, nem voltatok totál idióták, és döntöttetek úgy, hogy otthon maradtok.

Kathy válaszát recsegő zajok szakították félbe, majd a vonal elnémult.

Cat visszanézett a számítógépére, a rá váró rengeteg munkára, aztán a tévéképernyőhöz fordult. A Hai család volt az egyik kedvence a sorozatból. Néhány évvel ezelőtt az autójuknak hajtott egy részeg sofőr. Cserbenhagyásos gázolás volt. Az orvosi számlák és a keresőképtelenség miatt Haiék majdnem elveszítették az otthonukat. Az építés királyai megmentette őket: a műsor nemcsak felújította a házat, hanem a jelzálogot is kifizette, a város pedig nagylelkű adományt adott, hogy a család rendezni tudja a fennmaradó orvosi költségeket. Azóta Haiék újra talpra álltak, Cat pedig tartotta a kapcsolatot a családdal, sőt, évente egyszer még találkozott is velük.

Merry városa képeslapra illő volt. Egyetlen multicég sem tette be oda a lábát. A belvárosban kisboltok sorakoztak, az utcákon gyerekek sétáltak hazafelé az iskolából, és a szomszédok integettek egymásnak. Merry a karácsonyi fesztiválnak köszönhette a hírnevét. Olyankor az egész város ünnepi díszbe öltözött, és az árusok késő éjszakáig nyitva tartottak. A parkot minden évben téli csodavilággá varázsolták, és karácsonyi fénybe borult a környék, amit a countryklubtól kölcsönkapott golfkocsikkal lehetett megtekinteni.

Árultak forró csokoládét és ízesített pattogatott kukoricát, a kézművesek bemutatták a portékáikat, ráadásul egy egész Mikulásfalut felépítettek. Szenteste a városban akkora volt az ünneplés, hogy az Északi-sarkkal vetekedhetett. Ha valaki Merry százhatvan kilométeres körzetében lakott, ellátogatott oda. Családok ezrei karácsonyoztak ott minden évben.

Idén hová mennek? – töprengett Cat.

Újra felvette a telefonját, és tárcsázott.

– Szia! – A sógornője vidám üdvözlését elnyomta Gabby örömmel vagy csalódottsággal teli visítása. Az egyéves gyerek biztosan a King családtól örökölte a hangerejét.

– Szia, Paige. Az előbb beszéltem Kathy Haijal – vágott a közepébe Cat.

– Ó! Hogy van? Aprillel mi a helyzet? – kérdezte Paige. Cat sógornőjének hátborzongatóan jó memóriája volt, minden családra emlékezett, akiket Az építés királyai négy évadában bemutattak.

– Nem hallottam jól az érkező hurrikán miatt.

– Jaj, ne! Még nem néztem a híreket. Rendben lesznek?

Cat csalódottan felsóhajtott.

– Nem tudom. Mármint, a hurrikán pont ott fog lecsapni.

– És a házuk a parkkal szemben van – mondta Paige, gyorsan megértve a lényeget.

– A folyó mellett.

– Ha bármire szükségük van, tudod, hogy Gannonra és rám számíthatsz.

– Köszönöm. Azt hiszem, csak azt akarom, hogy valaki más is aggódjon értük velem együtt.

– Tekints társnak az aggodalomban – felelte Paige. – Hogy halad az Iskola hadművelet?

Cat lehuppant a túlpárnázott kanapéra, és kikapcsolta a tévét.

– Ugye nem vagyok kihangosítva?

– Nem.

– Jó. Mert kurvára fel vagyok dobva tőle. Azt hiszem, most találtam meg az ideális üzemeltetési vezetőmet, és van néhány ötletem más VIP-alkalmazottra is. Alig várom, hogy beszélhessek róla. De amíg nincs meg a helyszín, mit mondjak?

– Hogy egy lenyűgöző nő vagy, aki más, csodálatos nőket fog kiképezni, hogy a szakmában dolgozzanak, és a saját vállalkozásukat vezessék? – javasolta Paige.

– Ó! Te is eléggé elképesztő vagy, Paigey. Hogy van az én gyönyörű unokahúgom?

– Nagy, rossz és gyönyörű. Akárcsak az apja és a nagynénje.

– Mi következik a sűrű filmes programodban? – Paige a valóságshow-k kamerái mögött kezdte. Felküzdötte magát rendezővé, majd saját produkciós irodát alapított, ahol dokumentumfilmeket készített. Az első dokumentumfilmje, amely a televíziós iparban dolgozó nőkről szólt, országszerte felnyitotta az emberek szemét a kettős mércére és az egyenlőtlenségre. A Reno Ingatlancsatorna – valószínűleg attól tartva, hogy Paige kifejezetten őket veszi célba – programot indított a nők előmenetelének megsegítésére a kamerák mögött, és egyenlő bérezési politikát vezetett be.

Paige mindig beavatta Catet legújabb projektjének részleteibe.

– De figyelj, ha ez az iskola dolog beindul, szívesen dokumentálnám.

– Tényleg? – Cat feltette a lábát a kanapé karfájára. – Arra gondolsz, hogy végigkövetnéd egy napjukat?

– Inkább olyasmire, hogy az első osztályt végigkövetném az érettségiig, majd azon túl.

– Biztosan nagyon bízol bennem.

– Gannon King szavaival élve: „Kibaszott hülye lennék, ha nem tenném.”

– Igen, nagyjából ezt mondaná. A csúnyábbik, idősebbik felem ott van a közelben? – Gannon és Cat ikrek voltak, akik két perc különbséggel születtek. Egyikük sem volt csúnya, és az őszinte, kedves testvéri civakodásukkal mindenütt elnyerték a nézők szívét. A show-biznisz még mindig gyászolta, hogy Gannon visszatért a civil életbe, ahol a nagyapjuk építőipari vállalkozását vezette.

– Épp lefekteti Gabbyt, de mindent tudni akar majd a Hai családról.

– Holnap felhívom, amint megtudom, hogy mi történt velük.

– Oké. Ha bármire szükségük van, szólj nyugodtan. Komolyan mondom. Év végéig van egy kis szabadidőm. És tudom, hogy Gannon is úgy fogja intézni a dolgait, hogy legyen rájuk ideje.

– Szólni fogok, hugi. Köszönöm.

Befejezték a hívást, Cat pedig a plafonra bámulva hallgatta a szűnni nem akaró esőt. Már öt éve élt ebben a lakásban. A brooklyni kétszobás ingatlanban minden pontosan olyan volt, amilyennek akarta. A hálószoba falai kékeszöld színben pompáztak. A keményfa padlót felújította. A konyhán nyolc hétig dolgozott egyedül, hogy tökéletesre varázsolja. Minden álomszép volt, még a fürdőszobában álló egyedi fürdőkád is.

Ez nyugtalanította.

Cat soha nem akart letelepedni. Persze, Gannon csábítóvá tette az okos, gyönyörű feleségével és az elragadó kislányukkal meg a csodaszép otthonukkal hat háztömbnyire tőle. De ez az élet nem volt Catnek való. A gondolat, hogy mindennap ugyanazon az ajtón sétáljon be ugyanahhoz a férfihoz? Kirázta tőle a hideg. Az élet túl hosszú és izgalmas ahhoz. Talán később. Lehet, hogy a negyvenes évei közepén majd meggondolja magát. De egyelőre úgy szerette az életét, ahogy van. Utazgatott, és nem kellett figyelembe vennie senki más érzéseit vagy véleményét. Oda ment, ahová akart, amikor akart, bűntudat és kötöttségek nélkül szexelt a férfiakkal, és úgy alakította ki az életterét, hogy az pontosan megfeleljen az ízlésének.

Talán eljött az ideje, hogy továbblépjen, és keressen egy új ingatlanprojektet, amivel kielégítheti a változatosságra való igényét?

Eszébe jutott a Hai család, és rögtön elfogta a bűntudat. Ő magában nyafog, hogy túl sokáig él ugyanabban a tökéletes ingatlanban, míg a barátai veszélyben vannak, sőt talán az otthonukat is elveszítik. Nem mintha a csatorna másodszor is a segítségükre sietne, hogy újjáépítse a házukat…

Cat a padlóra tette a lábát, ahogy hirtelen felült.

Talán…

5. fejezet

–Szent ég! – mormolta Cat, miközben egy teherautó platóján ült, és felhúzta az apja egyik derékig érő gumicsizmáját. A sáros, zavaros árvíz a homokzsákokat nyaldosta, amiket egy alkalmazott helyezett el a bolt parkolójában.

Az előző esti ötlete miatt aludni sem tudott. Túl sok terveznivalója volt. Éjfélkor beugrott a szülei üres házába, és átkutatta az apja horgászfelszerelését, miközben rábeszélte a kedvenc gyártásvezetőjét egy kora reggeli kiruccanásra. Hajnalban indultak Brooklynból a műsor egyik furgonjával, és az esőben észak felé vették az irányt.

Az út órákkal tovább tartott a szokásosnál az útlezárások és Lauren gyakori pisiszünetei miatt. A hurrikán, amit mostanra bosszantó trópusi viharrá minősítettek vissza, beljebb nyomult a szárazföldön, ami azt jelenti, hogy a part menti területeken még több áradásra lehet majd számítani, ugyanis a folyók és a patakok az óceánba vezetik a vizüket.

Cat egy félig elárasztott élelmiszerbolt parkolójában állt meg a furgonnal, ahol tucatnyi más, csónakokat és kajakokat szállító civil jármű parkolt. A rádióban hallották, hogy New Havenben is elég nagy az áradás, és a segítség nagy része oda összpontosult.

Merry magára maradt.

A folyó kiöntött, és elárasztotta a belváros alsó részét. Azonban a kitartó New England-i közösség felkészült arra, hogy megmentse magát.

– Nem mész ki oda – jelentette ki Lauren, ahogy a vállára dobta a haját. A nő hét hónapos terhes volt, és már nem volt olyan állapotban, hogy fizikailag megállítsa Catet.

– Lauren, Lauren, Lauren – ciccegett Cat. – Ha nem megyek ki oda, honnan fogjuk tudni, hogy mekkora a kár? Lehetőségünk van egy igazán megható karácsonyi különkiadást forgatni. Olyasmit, aminek tényleg van jelentősége. A csatornának tudnia kell, mekkora a pusztítás, különben soha nem fognak beleegyezni a forgatásba. És akkor Merry elesik a legnagyobb bevételi forrásától.

– A pokolba is, kizárt. – Lauren megrázta a fejét, és keresztbe tette a karját gömbölyödő pocakja fölött. – Ha a biztosítótársaság megtudja, hogy derékig érő árvízben gázoltál, nagyobb gondjaid is lesznek a karácsonyi dekorációnál. – Nézték, ahogy egy kisteherautó két jet skit szállító utánfutóval gázol a zavaros vízben. Lauren ismét megrázta a fejét. – Nem hiszem el, hogy valaki egy parkolóból indul el a jet skijével.

Cat észrevett egy lapos fenekű csónakot az utcán, ami az előző napon még száraz volt, és füttyentett egyet, hogy felhívja magára a férfi figyelmét. Integetett, mire a fickó irányt változtatott.

– Ki fogsz rúgatni, és akkor ez a baba nem mehet majd főiskolára! – panaszkodott Lauren.

– Nem fognak kirúgni. Senki sem fogja megtudni. Csak hajókázom egyet, te pedig minden kárt dokumentálsz, amit biztonságos távolból észreveszel.

– Elkísérlek – mondta Lauren makacsul.

– Mindketten tudjuk, hogy a feleséged az egyik legijesztőbb nő a világon. Ha a tudomására jutna, hogy hagytam, hogy terhesen beszállj egy hajóba csónakázni az árvízen, megölne. Maradj itt!

Cat betette az egyik lábát a csónakba, majd felkapaszkodott a fedélzetre.

*

Stuart középkorú, szűkszavú férfi volt. Összepréselt szájjal, elszántan kormányozta a kis csónakot az elárasztott város utcáin. Neki ez csak egy újabb horgásztúra, gondolta Cat. A férfinak fogalma sem volt róla, ki ő, csak azt tudta, hogy valami őrült nő, aki hűtőtáskával, szendvicsekkel, vízzel meg egy termosz kávéval rótta az utcákat árvíz idején. Számára ez a nő csupán egy újabb önkéntes, és Cat örömmel hagyta meg ebben a hitben.

A nő inkognitóban lehetett a sapkájában meg a réteges viseletében.

Cat felvette, ahogy kenuval kimentettek egy fiatal anyát, a kisfiát és egy fáradt macskát az elárasztott otthonukból. És legalább egy tucat fényképet készített az árvízről meg a keletkezett károkról. Rábeszélte Stut – Catnek fogalma sem volt róla, bánja-e, hogy így szólítja –, hogy csónakázzanak át a parkon, abban a reményben, hátha megközelítheti a Hai család házát. Maga a park teljesen víz alá került. A fa… A fa, amit az elmúlt ötven évben minden karácsonykor feldíszítettek, és ünnepi fényfüzérekkel világítottak ki, eltört, és az oldalára dőlt a jéghideg, törmelékekkel teli vízben.

Itt nem lesz karácsonyi fesztivál. Hacsak a csatorna elő nem veszi a csekkfüzetét. De ha a fejesek nem bólintanak rá erre a különleges karácsonyi epizódra… nos, az nem fog bekövetkezni. Erről Cat gondoskodni fog.

Az áramlatra való tekintettel Stu nem merészkedett a park belső területeire. Ehelyett a Fagyöngy sugárútra terelte a csónakot. A Hai-ház, egy csinos bungaló, amelyet Cat személyesen segített felújítani a pincétől a padlásig, egy méter mély vízben állt. A beépített alagsor teljesen tönkrement, a földszinten pedig új gipszkartonra, új padlóra és új díszlécekre lesz szükség, azonban, hacsak nem történik valami újabb természeti katasztrófa, újra lakhatóvá lehet tenni a házat.

A család nem volt otthon. A bejárati ajtón lévő tábla is erről árulkodott. Cat pedig azon tűnődött, vajon kinek jutott eszébe, hogy megkérje a lakókat, írják ki, üres-e a házuk, ezzel is időt spórolva a mentőalakulatoknak.

A nő fényképeket és videókat készített. Bármit, amivel meggyőzheti majd a csatornát, hogy küldjék vissza ebbe a kisvárosba.

Cat elrakta a telefonját az esőkabátjába, és elkezdte fürkészni a házak ablakait, hátha lát valahol mozgást. Szorosabbra húzta magán a kabátot, és megborzongott. Látta a leheletét a levegőben, felhőként lebegett körülötte a hidegben. Az árvíz még veszélyesebb volt a sarkvidéki hőmérséklet miatt.

Mozgást látott maga előtt. Valaki egy verandáról integetett az utca közepénél. Cat jelzett Stunak, és elindultak arrafelé. Egy négytagú család egymást ölelve, szemeteszsákokkal a kezükben gázolt ki a vízbe a csónakhoz.

Egy vadidegen nő átnyújtotta Catnek a legdrágább kincsét, a kislányát.

– Köszönöm – suttogta az asszony vacogva, miközben a férje a csónakba segítette. Cat az ajkába harapott, és bólintott. Visszaadta a babát az anyjának, majd levette a kisfiút az apja válláról.

– Szia, haver. Készen állsz egy kis csónakázásra?

A fiú rávigyorgott, még túl ártatlan volt ahhoz, hogy felfogja a helyzetet.

– Szeretem a hajókat! – jelentette be.

Cat kezet nyújtott az apának, és segített neki bemászni a csónakba. A férfi felkapta a fiát, majd átkarolta, és magához húzta a feleségét.

– Hová visszük őket? – kérdezte Stu. Ez volt az első teljes mondat, ami elhagyta a száját.

A francba. Mikor lettem én a főnök? – gondolta Cat.

– Menjünk vissza az élelmiszerbolthoz. Ott van étel és jármű. Mindenki könnyebben találhat magának fuvart.

Stu felmordult, és beindította a motorcsónakot.

A kisfiú tapsolni kezdett kesztyűs kezével, miközben az iszapos vízben cikáztak a romos utcán.

*

Cat már nem is számolta, hány embert vittek biztonságos helyre aznap. A telefonja órákkal korábban lemerült, ezért a furgonban hagyta töltődni. Lauren, aki született szervező volt, az élelmiszerbolt parkolójában egyfajta rögtönzött fogadóteret alakított ki az emberek számára. Maga az üzlet is megnyitotta a kapuit, és a tulajdonos hot dogot, hamburgert, palackozott vizet meg energiaitalokat osztogatott mindenkinek, akinek szüksége volt rá. A takarókat, a zoknikat, a kutya- és macskaeledeleket, valamint az egyéb szükséges adományokat befogadták, majd szétosztották a rászorulók között.

Hogy tovább nehezítse a helyzetet, a vihar vége megrekedt Merry felett. A szél elcsendesült, azonban az eső folyamatosan esett, csontig áztatva a mentőalakulatokat és az értékes rakományukat. Cat teljesen átfagyott, és elgondolkodott, vajon lesz-e még valaha melege.

Mindannyian immunisak lettek az esőre. Most, hogy a legrosszabb bekövetkezett, és a város víz alá került, az eső volt a legkisebb gondjuk.

Térerő nem volt, ami tovább növelte az emberek frusztrációját. A lakosokért aggódó barátok és családtagok az árvíz szélénél, a száraz területeken gyülekeztek. Lauren mindannyiukat szolgálatba állította, és mindenkinek adott feladatot.

Cat elintézte, hogy a barátnője kapjon egy szendvicset és egy széket, mielőtt újra lelépett Stuval.

Integetett, amikor elhagyták a parkolót. Összefogtak két másik hajóval, és hárman együttes erővel majdnem teljesen kiürítették a Fagyöngy sugárutat és a Magyal közt. Még két házat kellett megnézniük, mielőtt átmehettek egy másik utcába.

6. fejezet

Noah hunyorgott az eső és a szél miatt, miközben erőlködve próbálta a megfelelő irányban tartani a kenu orrát. Félméteres vízben evezett, hogy találkozzon a tűzoltóparancsnokkal, aki nem tudott pontos információval szolgálni arról, hogy valaki eljutott-e az emberei közül Mrs. Pringle házához. A szomszéd település mentőcsapata már úton volt, de mivel a víz még mindig emelkedett a belvárosban, Noah nem akart kockáztatni.

Sarát a házban hagyta azzal a tucatnyi szomszéddal, akik kénytelenek voltak elhagyni az otthonaikat. Egy valóságos folyó választotta el őket a régi középiskola épületétől, amely óvóhelyként szolgált. Sara örömmel játszotta a háziasszony szerepét, ezért apja otthon hagyta, hogy elkészíthesse a „híres tonhalas salátáját” az új lakótársaiknak.

Noah kiszabadított egy kenut a szomszéd garázsából, majd belegázolt a zavarosba. Mrs. Pringle otthona ötsaroknyira volt tőle, ami egy átlagos napon könnyű sétának számított volna. Azonban most a sodrás és a törmelékek jelentősen lelassították.

Elfehéredő ujjakkal markolta az evezőt, miközben az eső és a hideg a bőrébe mart elázott kabátja és a nadrágja alatt. A város alsóbb területein magasabb volt a vízszint, és erősebb a sodrás, ő pedig értékes időt veszített, amikor az áramlat átlökte egy sövénysoron.

Remélte, hogy Mrs. Pringle-t rábeszélték, menjen át az egyik szomszédjához. Azonban az asszony túlságosan makacs volt. Pufók testalkatával és kerek arcával tökéletesen megfelelt a nagymamatípusnak. A hajában még több volt a fekete, mint az ezüst, és vasárnaponként mindig kalapban ment a templomba. A szókincse tele volt délies tájszavakkal. Mindenki szerette őt. A pokolba is, Noah imádta az asszonyt, aki úgy rajongott Saráért, mintha a kislány a tizenegy unokája egyike lenne. Mindig volt sütemény a házában, és rendszeresen adakozott, amikor valaki bekopogtatott hozzá gyertyát vagy édességet árulva. Ő volt mindenki nagymamája.

Már vagy tíz éve kerekesszékhez volt kötve. A város önkéntesei összefogtak, hogy megépítsék a rámpát a ház előtt, ahol a férjével éltek. Noah is segített. Huszonkét éves volt akkor. Frissen végzett a főiskolán, és rengeteg dolga akadt a feleségével, a kislányával és az új, köztisztviselői karrierjével.

Most végre meglátta házat. Az áramlat itt felgyorsult, és a férfi azt kívánta, bárcsak keresett volna valakit, akinek csónakja van. A legjobb esetben kiderül, hogy Mrs. Pringle magasabb területre húzódott, hogy kivárja a vihart. A legrosszabb esetben? Noah-nak fogalma sincs, hogyan fog egy százkilós – nem mintha valaha is a szemébe merné mondani ezt a becslést –, kerekesszékhez kötött nőt beültetni egy kenuba, de majd kitalálja.

A problémamegoldás volt a szuperképessége.

Noah Mrs. Pringle fehér kerítéskapujának még kilátszó részéhez irányította a kenu orrát, és az izmait keményen megfeszítve evezett. Olyan erősen ütközött a kapunak, hogy az kinyílt, a kenu átsiklott rajta, és tompa puffanással a ház falának csapódott.

Az ütközéstől majdnem a vízbe esett, és Noah megfogadta, hogy ha még egyszer megpróbál vízi mentést végezni, akkor azt minimum egy stabilabb kajakkal fogja megtenni. A veranda víz alatt volt, és Noah-nak ki kellett másznia a kenuból a combig érő vízbe, hogy eljusson a bejárati ajtóig. A kenu kötelét Mrs. Pringle egyik tornácoszlopához erősítette, aztán dörömbölni kezdett a bejárati ajtón.

– Mrs. Pringle!

Újra dörömbölt, majd az üveghez szorította az arcát.

Mrs. Pringle a kerekesszékében ült a lépcső aljánál, amelyet már egy évtizede nem használt. Rózsaszín esőkabátot viselt, és egy doboz süteményt tartott a kezében. A víz a térdéig ért.

Vidáman integetett.

– Bassza meg – motyogta Noah, ahogy felrántotta a bejárati ajtót.

– Hal-le-lu-ja, Noah. Örülök, hogy látom azt a vonzó arcodat.

– Mrs. Pringle. – Noah a nő felé gázolt a vízben. – Mi a fenét csináljak magával? Biztos pokolian fázik.

Az asszony feltolta vastag keretes szemüvegét az orrán, és mosolygott.

– Noah Yates. Csak természetes, hogy nem akarsz káromkodni egy hölgy előtt, ugye?