A fordítás alapját képező kiadás:

Lene Kaaberbøl

Skammertegnet

Forum, 2001

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Soós Anita

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Nagy Gábor

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

ISBN 978 963 551 064 1

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2001 by Lene Kaaberbøl, Copenhagen

Published by agreement with Copenhagen Literary

Agency ApS, Copenhagen

© Hungarian translation 2021, Soós Anita

© Hungarian edition 2021, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Dina
A gyerekkereskedő

A HANGÁVAL BORÍTOTT dombok között három alacsony kőház állt. Keskeny út kerülte meg őket, épp csak egy kétkerekű kocsi fért el rajta. Nem sok látnivaló akadt a vidéken, csak a hanga, az égbolt, a borókabokrok és a legelő birkák szerelmesei lelték kedvüket a tájban. A házak közötti kis téren kufárkocsi várakozott, a kőkerítések túloldalán birkák, két öszvér meg négy ló legelészett. Erre a helyre érkeztünk meg anyával és Callan Kensie-vel. Haralds Sted rég nem látott ennyi vendéget egyszerre.

A hatalmas napkorong vörösen izzott a dombtető felett. Kellemes idő volt, még nem hűlt le teljesen. A kufárkocsiról vitorlavásznat feszítettek ki, árnyékában három férfi kártyázott egy söröshordó tetején. A hordón lévő lepények mellett három korsó sör állt, és egy szál sötét kolbász csillogott a zsírtól. A jelenet első pillantásra a falusi kocsmák előtti gondtalan estéket idézte. De ha valaki közelebbről szemügyre vette a társaságot, láthatta, hogy a kufár egyik lábát hosszú, vékony lánccal a kocsihoz kötözték.

Az árus vastag karikát kanyarintott a kolbászból, a maradékot pedig két őrzője elé tolta.

– Nesztek. Egy jó kis parti után megéhezik az ember.

– Négy rézpénz és egy kitűnő kés elvesztésétől nemcsak éhes leszel, hanem szegény is! – morgott az egyik őr, de valójában nem volt mérges, és elvette a kolbászt.

Abban a pillanatban a kufár egyik öszvére billegetni kezdte a fülét, és felordított. Az őrök felpillantottak, és amint észrevettek minket, rögtön felpattantak. Az egyik lesöpörte a kártyákat a hordóról, mintha csínytevésen kaptuk volna őket. Értettem, hogy szégyellik magukat. Nem lehetett könnyű gorombán fogva tartani azt, akinek a sörét iszogatták. Ráadásul elég hihetetlen vádakkal illették a vidám kis szatócsot. Az árus minket is számtalanszor felkeresett, és mindig volt a tarsolyában egy kis jókedv meg néhány szellemes történet. Sűrű, fekete szemöldöke két meztelencsigára hasonlított, és az egyik minden második szó után kérdőn a magasba szökött. Amikor gyöngyözően felkacagott, nevetőráncai sűrűjéből szinte ki sem látszott a szeme. El sem tudtam képzelni, hogy súlyosabb bűn terhelje a lelkét, mint hogy csalt egy kicsit a sörkimérésnél. Biztos csak elillantak a fiúk, utalt a hiányzó kortyokra.

– Madame – hajolt meg az egyik őr anya előtt. Velem kapcsolatosan azonban kétségei támadtak. Vajon mennyire kell udvariasan viselkednie egy tizenegy éves kislánnyal? Aztán a biztonság kedvéért előttem is meghajtotta magát. Mégiscsak a Szégyenlátó lányával állt szemben. – Kisasszony.

Callan Kensie-nek azonban nem járt meghajlás, a kimért biccentésből kiderült, hogy tiszteli ugyan, de nem tekinti barátjának.

– Azt hittem, a karavánt őrzöd a fennsíkon, Kensie.

Callan hasonlóan hűvösen viszonozta az üdvözlést.

– Jó estét, Laclan! Most más ügyben járok.

– Vagy úgy. Látom, a Kensie család vigyáz a Szégyenlátójára. – Tekintete egy pillanatra megpihent Callan sudár termetén. Anya pillantását kerülte, de ezen nem lepődtünk meg. Ha valaki nem lett volna tisztában azzal, hogy kivel áll szemben, a szégyenlátó-amulett egyértelműen figyelmeztette. A szemre hasonlító, kör alakú, fekete-fehér, zománcozott ónmedál anya mellén pihent, és meg-megcsillant a lenyugvó nap fényében. Az én nyakamban is hasonló lógott, de a fekete helyett kék szín jelezte, hogy még csak tanonc vagyok.

A szatócs feltápászkodott.

– Micsoda kellemes találkozás! – szólalt meg nevetve. – Még éppen időben. Bár a társaságot illetően semmi okom panaszra, azért szeretnék a sötétség beállta előtt Baur Laclanba érni. – Félelemnek semmi jelét nem mutatta, és ettől még biztosabb lettem az ártatlanságában. Nem sokan fogadják ilyen nagy lelki nyugalommal a Szégyenlátót. Sebtében meghajolt, előbb anya, majd előttem is. – Micsoda kellemes találkozás! – ismételte meg a már hallott szavakat. – Szégyen-gyalázat, hogy két hölgynek ilyen hosszú utat kellett megtennie a kedvemért, ráadásul minden ok nélkül.

Anya felemelte a fejét, és tekintete végigsiklott a szatócson.

– Reméljük, hogy minden ok nélkül – jegyezte meg halkan. Hangjában nem volt fenyegetés, a mosoly mégis lehervadt az apró ember arcáról. Önkéntelenül az ajkához kapott, mintha így akarta volna megakadályozni, hogy még valami kicsússzon a száján. Aztán hamar visszanyerte az önuralmát.

– Megkínálhatom önöket egy kis sörrel és egy falat kenyérrel a megerőltető út után?

Callan Kensie éppen válaszolt volna, de anya megelőzte:

– Nem, köszönjük. Nem szórakozni jöttem. Inkább lássunk munkához!

Lepattant fekete paripánk, Sólyom hátáról, és a kantárt Callan kezébe adta. Én is leugrottam kölcsönbe kapott, kis termetű hegyvidéki pónimról. Callan megoldotta a hevedereket, hadd fújják ki magukat a lovak, de nem engedte szabadjára őket. Szemmel láthatóan arra számított, hogy anya gyorsan végez a rábízott feladattal.

– Hogy hívják? – kérdezte anya halkan. Hangjában nyoma sem volt fenyegetésnek vagy haragnak.

– Hanibal Laclan Castor, szolgálatára – felelte az árus egy tökéletesen végrehajtott meghajlás kíséretében. – És nekem kihez van szerencsém?

– Melussina Tonerre vagyok. Azért jöttem, hogy szégyenlátó-képességem segítségével pillantásom és hangom erejével vallassam ki. Hanibal Laclan Castor, nézzen rám!

A szatócs összerándult, mintha hirtelen saját öszvérkorbácsát érezte volna csattanni a hátán. Ritkás szőr borította nyakán – akárcsak egy lant húrjai – megfeszültek az inak. Vonakodva felemelte a tekintetét, és pillantása találkozott anyáéval. Egy darabig szótlanul bámulták egymást. A szatócs arcán gyöngyözni kezdett az izzadság, miközben anyáé még mindig kifejezéstelen volt, akárcsak egy kőszoboré. Az apró termetű kufár lába megroggyant, és a férfi térdre zuhant anya előtt, akinek a pillantása még mindig fogva tartotta. Keze ökölbe szorult, és körmei olyan erősen fúródtak a tenyerébe, hogy egyik kezén kiserkent és ujjai között szivárogni kezdett a vér. Még mindig nem tudta leszegni a fejét.

– Eresszen el, Madame! – könyörgött fuldokolva. – Kegyelem! Eresszen el!

– Mondja el nekik, mit tett! Mondja el, hadd legyenek a tanúi! Akkor elengedem.

– Csak a munkámat… végeztem… Madame.

– Mindent mondjon el! Mondja el pontosan, mit jelent az, hogy a munkáját végezte, Hanibal Laclan Castor! – Anya hangjában először lehetett érezni az indulatot: a mély megvetéstől a kis ember még kisebbre zsugorodott.

– Két fiút fogadtam szolgálatomba – suttogta az árus. – Felebaráti szeretetből, hiszen nem voltak szüleik… A faluban senkinek sem kellettek… Jól bántam velük, etettem és ruháztam őket. Sosem volt jobb dolguk! – Az utolsó szavakat hangosan, dacosan ejtette, makacsul védekezett. Anyát azonban nem sikerült meggyőznie.

– Mondja el, mit tett azután! Hogy milyen felebaráti szeretet irányította a tetteit.

– Kemény telünk volt. Jókora adag vetőmagot vesztettem, mert Sagislocnál elzárta az utamat a hó. A mag bepenészedett, mire átverekedtem magam a hótorlaszon. Hatvan ezüstpénznyi gabonát kellett a szemétbe hajítanom. És a fiúk… Az egyik rendes gyerek volt, kedves, kicsit nyafogós, de engedelmes. A másik viszont… Folyton gond volt vele. Rájöttem, hogy ellopott nyolc varrótűt a raktárból, a legjobb minőségűeket, és saját szakállára kereskedett velük. A pénzen pedig süteményt és almapálinkát vett! Persze alaposan elláttam a baját. Erre még engedetlenebbé vált. Hiába kértem tőle bármit, egyre csak ellenkezett. Ha megkértem, hogy fogja ki a lovakat, rám sandított, és közölte, hogy csináljam magam. Ha tűzifáért küldtem, csak órákkal később jött haza, jóval azután, hogy meggyújtottuk a tüzet, és megfőztük a levest. Mit tehettem volna? Tudtam, hogy előbb-utóbb úgyis faképnél hagy, és akkor minden vesződségem kárba vész. Otthagyott volna üres kézzel. A gazfickó a testvérét is magával vitte volna, hiszen nagyon kötődtek egymáshoz.

A szóáradat elakadt.

– Aztán? – Anyám hangja folytatásra ösztönözte. – Mit tett azután?

– Más… munkát találtam nekik.

– Hol?

– Egy előkelő úrnál. A dunarki Sárkányfejedelem, Drakan nagyúr unokaöccsénél. Nem olyan rossz egy fejedelemnél szolgálni. Ha jól sáfárkodnak a lehetőségeikkel, egyszer talán még lovaggá is üthetik őket! Azt mondják, a Sárkányfejedelem nem a származást és a rangot nézi, hanem azt, hogy ki szolgálja hűségesen.

– Mit kapott cserébe, szatócs… árulja el, milyen árat kapott!

– Hiszen nekem is voltak költségeim… – jajgatott a szerencsétlen. – Talán csak nem baj, hogy valamennyi megtérült belőlük…

– Mennyit kapott, szatócs? – A kérdés ostorcsapásként csattant, és a kufár kénytelen volt válaszolni:

– Tizenöt ezüstöt kaptam a kisebbikért, és huszonötöt a mihasznáért. Hiszen a korához képest elég fejlett és erős volt.

Az őröket, akik nemrég még az árus sörét kortyolgatták, és a kenyeréből falatoztak, hirtelen rosszullét fogta el. Az egyik kiköpött, mintha így akarná megtisztítani a száját. De anya még nem végzett.

– Aztán rájött, hogy az emberkereskedelem jól jövedelmez, ugye? Árulja csak el, hogy a tanúk is hallják, hány embert adott el azóta Drakannak!

A szatócs most először nem tudott semmit sem felhozni a védelmére. Nevetéstől ráncos arca holtsápadttá vált, szeme olyan lett, mint a kőszén, kihunyt belőle a fény. Csak most, a Szégyenlátó kegyetlen tükrében szembesült vétkével.

– Tizenhetet – felelte vékony, szégyentől rekedtes hangon. – Az első kettő után…

– Kitaszítottakat. Árvákat. Bolondokat és különcöket. Azokat, akiktől a falvak népe szívesen megszabadult. Hanibal Laclan Castor, tényleg azt hiszi, hogy Drakan azért vásárolja meg a szerencsétleneket, hogy lovaggá üsse őket?

A ráncok között feltolultak a könnyek.

– Eresszen el, Madame, az ég szerelmére kérem, hagyjon… Szégyellem magam. Szent Magdolna, szörnyen szégyellem magam…

– Tanúk, hallották a szavait. Végeztünk?

– Mindent hallottunk. Teljesítette a feladatát – felelte az egyik őr kimérten, nyomatékkal, miközben megvető pillantást vetett az anya lába előtt kuporgó, apró termetű férfira.

Anya lehunyta a szemét.

* * *

– Mit akartok tenni ezzel az alávaló nyomorulttal? – kérdezte Callan, de egyetlen pillantásra sem méltatta a kufárt.

– A Laclan család tagja – felelte az egyik őr. – Igaz, csak apai ágon, de akkor is… A családi tanácsnak kell ítélkeznie fölötte. Az éjszakát itt töltjük, de holnap korán reggel magunkkal visszük Baur Laclanba.

– Emberkereskedő… gyerekeket árul… – Callan hangjából áradt a megvetés. – Remélem, felkötitek!

– Valószínű – mondta az őr szárazan. – Helena Laclan nem éppen lágyszívű asszony, és neki is vannak gyerekei. Meg unokái.

Callan meghúzta a hevedereket, és egyik kezét anya felé nyújtotta, aki kimerülten gubbasztott a kőkerítésen.

– Indulhatunk, Madame Tonerre? Tiszta az idő, és telihold lesz, jól látjuk majd az utat akkor is, ha leszáll az éj. Nincs kedvem ezzel a tetűvel egy fedél alatt éjszakázni.

Anya felnézett, de ügyelt rá, hogy a tekintetük ne találkozzon.

– Igen. Máris jövök, Callan. – Elfogadta a felé nyújtott kezet, és felállt. Túl büszke volt ahhoz, hogy hagyja, hogy a testőre emelje fel a nyeregbe, de láttam, hogy egész testében remeg a fáradtságtól. Mégsem szóltam addig, amíg az őrök és a még mindig zokogó fogoly hallhatta a szavaimat.

– Nagyon megviselt? – kérdeztem óvatosan. Olyan állapotban volt, hogy nem kellett volna lóra ülnie.

Nyilvánvalóan Callannak is hasonló gondolatok kavarogtak a fejében.

– Elég erős az úthoz, asszonyom? – kérdezte.

Anya bólintott.

– Rendben vagyok. De… Tudja, Callan, én pontosan azt látom, amit ő. Amikor a lelkébe pillantok… Nem számok jelennek meg előttem. Tudom, hogy tizenkilencen voltak. Tizenkilenc gyerek. De az arcukat is láttam. Mindegyikét. Ő pedig… Megvásárolta őket. Megvette és kifizette, mint az állatokat. Szerintetek mire kellenek neki?

Egyikünk sem válaszolt. Ahogy ott lovagoltunk a hangával borított dombok között, és a sötétség egyre sűrűbben vett körül, hallottam Callan mormogását:

– Remélem, felkötik a gazembert!

* * *

Nem így történt. Egy megszégyenült Laclan-lovas hozta a hírt, hogy a kis szatócs a kártyán nyert késsel, amit az őrök nála felejtettek, elvágta a köteleit, és megszökött. A Laclan család feje persze száműzte Magasföldről, és egész életére megtagadta tőle az őt korábban megillető jogokat, a család nevét sem használhatta többé. Most már bárki megölhette anélkül, hogy magára vonta volna a Laclanok haragját. A szökés óta azonban mintha a föld nyelte volna el Hanibalt, a vándorkereskedőt.

Davin
A kard

KIMENTEM A JUHAKOLBA, és óvatosan kivettem új kardomat a rejtekéből, a zsúptető alól. Nem csillogott – még nem. A vastag, súlyos, szürkésfekete fegyvernek sem hegye, sem éle nem volt. Tulajdonképpen egy kilapított vasrúdra hasonlított. De Callan megígérte, hogy segít megélesíteni és kifényesíteni. Lelki szemeim előtt már meg is jelent a kecses, éles, csillogó, halálhozó fegyver. Igazi, férfihoz illő darab. Két jó ingembe került – már csak egy maradt –, és négy rézpénzembe, amit az előző nyáron kerestem a birkenei molnárnál. Szerintem megérte az árát. Csak anya észre ne vegye, hogy eltűntek az ingek! Legalábbis még ne…

– Davin, kivinnéd a krumplihéjat a kecskéknek?

Fogalmam sincs, hogy csinálja. Legalább három mérföld távolságból megérzi, ha olyasmivel foglalkozom, ami izgalmas és szórakoztató, de neki nincs ínyére. Ilyenkor mindig megbíz valami idétlen feladattal. Vidd ki a krumplihéjat! Dinát is megkérhette volna. Vagy Mellit, neki sem okozott volna gondot – pedig csak ötéves. Szóval nem helyettem dolgoztatta volna. Én tizenhat vagyok – legalábbis majdnem –, és szinte biztos, hogy hamarosan a szakállam is kiserked. Ha megérintem a felső ajkam fölött, érzem a pihéket. Még nem igazi bajusz, de kezdetnek ez is valami. Vidd ki a krumplihéjat! Mintha nem lenne fontosabb dolgom.

Villámgyorsan megkerültem a sarkot, és a kapu fölötti részen beugrottam a karámba a lovakhoz. Talán úgy tehetnék, mintha nem hallottam volna. Talán elhitethetném vele, hogy már nem vagyok itt. Bár erre nem sok esély van, hiszen egyetlen pillantásával képes a legkegyetlenebb gyilkosokat is vallomásra késztetni. Elhessegettem magamtól a gondolatot. Ahogy ott futottam a Fennsíkon, a messzi égbolt alatt, távol a kecskéktől, a krumplihéjaktól és a szégyenlátó anyától… teljesen könnyűnek éreztem magam. Szabad voltam.

– Na végre. Már azt hittük, nem is jössz.

Callan, Kinni és Tűzszerész Callan aprócska kunyhója előtt várt rám. Furcsa, hogy Callan elfér benne, hiszen ő akkora, mint egy ház, és olyan magas, mint egy jegenyefenyő. Aki a szabadban találkozik vele, azt hiheti, hogy be sem fér. Egyszer jártam nála, és legnagyobb meglepetésemre nemcsak neki, hanem töpörödött, idős anyjának is volt elég hely odabent. Az asszony vigyázott a kunyhóra, amikor Callan anyával járta a vidéket, vagy éppen az Alföldön őrizte a karavánokat.

– Nem engedte el az anyja – jegyezte meg Kinni. Időnként nagyon elegem van Kinniből. Állandóan rajtam és anyán köszörüli a nyelvét, de nem kerülte el a figyelmemet, hogy ha anya a közelben van, behúzza a nyakát, és Madame Tonerre-nek szólítja, mint mindenki más. Kinni apja kereskedő, és fizet Callannak, hogy megtanítsa a fiát a kardforgatás művészetére. Tűzszerészt jobban kedvelem. Persze, nem ez az igazi neve. Valójában Allinnak hívják, de soha senki nem szólítja így. Odavan mindenért, ami nagyot durran, és egyszer talált egy kis salétromot meg egy edényben kőolajat, és bumm! Debbinek, a füvesasszonynak a levegőbe repült a budija. Amikor meglátta, ahogy Allin kormos nadrágban menekül a völgyben, utánakiáltott: „Gyere csak vissza, te kis tűzszerész, majd adok én neked, hogy arról koldulsz!” És a név rögtön ráragadt.

Talán hozzá fűz a legszorosabb kapcsolat idefent. Ha ezen a vidéken születtem volna, biztosan barátok lennénk. De Tűzszerész, ahogy mindenki más, csak az alföldi Szégyenlátó fiát látja bennem. Bár majdnem mindenki kedves, udvarias, és segít nekünk, mégis érezzük, hogy idegenek vagyunk. Egy magasföldi nem bízik meg teljesen azokban, akik nem a rokonai, vagy akiket nem ismer pólyáskora óta. Minél hosszabb ideje lakom itt, annál jobban látom, milyen sok titkuk van. Lehet, hogy Tűzszerész jobban kedvel Kinninél, mégis inkább hozzá fordulna, ha segítségre lenne szüksége. Mert Kinni az unokabátyja, én pedig csak egy alföldi vagyok. Itt lakhatok akár tizenöt évig is, akkor is csak egy alföldi jöttmentnek tartana. Tűzszerész már csak így gondolkodik. Időnként annyira felbőszít ez a helyzet, hogy kedvem lenne faképnél hagyni őket és visszatérni Birkenébe, ahol szintén úgy néznének rám, mint a Szégyenlátó fiára, de ők legalább kiskorom óta ismernek. Gyakran akkora honvágy kerít hatalmába, hogy sírni lenne kedvem. Bosszantó, hiszen nem térhetünk haza. A Hárslakot, az otthonunkat porig égették, és Drakan emberei még mindig keresik anyát és a húgomat. Meg Nicót, aki tulajdonképpen felelős az egészért.

Callan mindig talál új helyet, ahol gyakorolhatunk. Szerinte egy karavánőrnek bárhol és bármikor meg kell tudni védenie magát – sáros talajon, egyenetlen földön, hegyoldalban, erdőben vagy ingoványban. Sosem lehet tudni, hol ront ránk egy rablóbanda.

Azon a bizonyos napon egy keskeny, kiszáradt mélyedésbe vitt minket, ahol egykor kis patak csörgedezett. A szakadék tele volt kisebb-nagyobb, kerek kövekkel, ami nagyon megnehezítette a mozgást. Aki egy pillanatra nem figyelt, máris elvágódott. A fájdalom hozzátartozott a gyakorláshoz. Nagyon ügyeltünk arra, hogy hova lépünk, Callan azonban rögtön lecsapott, ha egy kicsit is lankadt a figyelmünk. Egyetlen gyakorlást sem úsztam meg kék foltok nélkül. Kinni néha panaszkodott, de Callant ez nem hatotta meg.

– Választhatsz: kék foltok most, vagy kardsérülés később? Ha nem tanulsz meg védekezni, az első komolyabb ütközetben elveszted a fél karodat.

Figyeltem, és tartottam a szám. Épp elég, hogy alföldi vagyok, nem akartam még azzal tetézni, hogy anyámasszony katonájaként viselkedem.

Sötétedésig edzettünk. Egy darabig botokkal gyakoroltunk, végül Callan megengedte, hogy kipróbáljuk a kardot is, és a szakadék megtelt az egymáshoz ütődő vasak csodálatos dalolásával. Mintha csengettyűk csilingeltek volna. Izzadtam, megbotlottam, felpattantam, és egyszer sem jutott eszembe anyám vagy a szégyenlátó-szempár, vagy a kecskék és a krumplihéj. Kimelegedtem, és boldogsággal töltött el, hogy Callan elégedetten megveregette a vállam.

– Ügyes vagy, kölyök. A véredben van.

Éreztem, hogy igaza van, mert jobb voltam Kinninél és Tűzszerésznél, pedig közel sem gyakoroltam annyit, mint ők. A testem mintha magától tudta volna, mi a helyes, és mi nem. Mintha egy belső hang suttogta volna: Így tartsd a kardot, ha ki akarod védeni a támadást! Így lendítsd, hogy közben ne veszítsd el az egyensúlyod!

Egyszerre megütötte a fülemet egy hang, ami nem belülről jött:

– Davin, anyád keres!

Teljesen kizökkentett a küzdelemből. Kinni kihasználta az alkalmat, és nagyot vágott a vállamra, a karom teljesen elzsibbadt tőle, és elejtettem a kardot. A fegyver csörömpölve esett a szakadék mélyén lévő kövekre.

– Halott vagy – jelentette ki Kinni diadalittasan, és kardja hegyét a mellkasomnak szegezte. Az öröm, a melegség és az izgalom egy csapásra elmúlt.

– Nico… nincs jobb dolgod, mint anyának kémkedni?

Nico a szakadék széléről bámult le rám. Kék szeme hidegen fénylett.

– Nincs, Davin, tényleg nincs. Elfelejtetted, mit tett értem az anyád? Ha nem lett volna olyan bátor és erős, akkor most a hollók lakmároznának a tetememből egy szemétdombon. Kivégeztek volna három olyan gyilkosságért, amit nem én követtem el. Hidd el, én nem felejtem el, ki az anyád! Hiszen mindent neki köszönhetek. Te pedig legalább annyi tisztelettel tartozol neki, hogy nem titkolod el, mivel töltöd az idődet. Aggódik érted.

Kinni kuncogott.

– Davin, kincsem – suttogta olyan halkan, hogy Nico ne hallja. – Szégyenlátó anyuci aggódik érted.

Dühösen felemeltem a kardot. Kedvem lett volna jól odasózni vele Kinninek. De még ennél is jobban Nico fejéhez, a fölényeskedő képébe szerettem volna vágni. Mit képzel magáról? Csak ideáll, és kioktat, hogy mivel tartozom anyának? Mi rossz van abban, hogy meg akarok tanulni harcolni – hogy egy nap majd megvédhessem Drakantól és a többi ellenségétől, akiket Nico hozott a nyakára?

– Már úgyis végeztünk mára – jegyezte meg Callan. – Menj csak, Davin! Holnap kora reggel találkozunk, ha még mindig velünk akarsz tartani a vadászatra.

Bólintottam. Annyira vártam azt a vadászatot. Callan kölcsönadta az egyik íját, és lassacskán megtanultam, hogyan találhatom el a kiszemelt áldozatot. De mi lesz, ha Nico elárulja anyának, hogy vadászni készülök, ő pedig nem enged el?

Siettem, ahogy csak tudtam, és abban reménykedtem, hogy Nico békén hagy. Amikor azonban kiértünk az erdőből, és megpillantottuk a Kőkört meg a házat, amit a Kensie család segítségével építettünk, nem bírta tovább türtőztetni magát.

– Miért nem szólsz neki, Davin? Se szó, se beszéd eltűnsz, neki meg fogalma sincs, merre jársz.

– Ha tényleg tudni akarja, csak rám kell néznie. Akkor úgyis elárulom, akár akarom, akár nem.

Nico megragadta a karomat, és megállított. Az alkonyi ködben nyirkos-nyálkás volt a levegő, és sötét szakállában harmatcseppek csillogtak.

– Hogy lehetsz ilyen ostoba? Hát nem érted, hogy pont ezt nem akarja?

Nem értettem. De nem akartam, hogy észrevegye.

– Ne nevezz ostobának! – sziszegtem rá. – Én legalább csinálok valamit, amíg te ölbe tett kézzel várakozol.

Nico keze ökölbe szorult, és kék szeme villámokat szórt sötét szemöldöke alól. Bárcsak megütött volna, hiszen akkor lett volna okom verekedni vele! Természetesen nem tette, mert Nico inkább a szavaival üt, mint az öklével.

– Ha csak egy kicsivel is messzebbre látnál az orrod hegyénél, akkor észrevennéd, hogy hagyni akar felnőni. Talán megkérdezte, hogy miért mosod ugyanazt az inget minden héten, amikor lennie kellene két váltásnak is? Egyébként jól becsaptak, kiszúrták a szemed gyepvasérccel. Sosem lesz belőle igazi penge.

– Miért nem segítesz, ha ilyen okos vagy? Sokkal jobb tanárom lehetnél, mint Callan. – Nico egy fejedelem fia volt, apja annak idején a legjobb vívómestereket fogadta mellé.

Időbe telt, míg válaszolt:

– Ha megígérem, hogy segítek – szólalt meg végül –, akkor mindent elmondasz anyádnak?

– Miért kevered bele anyát?

– Miért ne tenném? Talán szégyelled?

– Dehogy! – Tudtam, hogy anyának nem tetszene a tervem. – Hát már egy kis titkom sem lehet? Segíts nekem, Nico!

A fejét rázta.

– Nem kedvelem a kardokat. És az az érzésem, hogy anyád sem repesne az örömtől.

– Ha nem lennél itt az előkelő megérzéseiddel, akkor nem veszítettük volna el a Hárslakot! Ha képes lettél volna odavágni, amikor megvolt a lehetőséged, akkor… akkor… – Nem tudtam befejezni a mondatot. Nico holtsápadt arccal meredt rám. Tisztában volt vele, hogy igazam van. Tavaly ősszel megölhette volna Drakant. Apja, bátyja felesége és unokaöcse gyilkosát. De a kardlapot használta az éle helyett. És néhány nappal később Drakan az embereivel porig égette a házunkat, és lemészárolta majdnem minden állatunkat.

Nico szó nélkül faképnél hagyott. Tudtam, hogy a szavaimmal úgy megsebeztem, mintha kést döftem volna a szívébe. Sokkal könnyebben viselte volna, ha dühömben jól behúzok neki. Azt hiszem, nekem is könnyebb lett volna. Rosszul éreztem magam a falfehér arc láttán, hiszen én okoztam. De akkor sem értettem meg, miért nem csapott le. Drakan kiirtotta az egész családját, ráadásul mindenkivel elhitette – még vele is –, hogy ő volt a tettes. A helyében én… Ha Drakan még egyszer kezet emel anyára vagy a lányokra… Ezért edzettem olyan kitartóan. Meg akartam védeni őket. Meg akartam ölni Drakant.

Anya és a lányok már vacsoráztak, amikor beléptem. Dina dühös pillantást vetett rám az asztal felett. A múlt ősz óta nagyon vigyázott anyára. Nem tűrte, ha valaki nem hallgatott rá, vagy aggodalmat okozott neki. Dina vele volt Dunarkban a legnehezebb pillanatban. Ez volt a másik oka, hogy meg akartam tanulni a kardforgatást. Ha legközelebb fel akarja falni egy sárkány a húgomat, nem fogok tétlenül itthon ülni. Én fogom megölni a bestiát, nem Nico.

Levettem a tányéromat a polcról, és úgy tettem, mintha nem láttam volna Dina villámló tekintetét. Már most olyan szégyenlátó-szeme van, mint anyának, és ha igazán dühös, lehetetlen ránézni. Az a tekintet… olyan, mint egy lórúgás. Rosa, Dina dunarki barátnője, aki most már szintén velünk lakik, levest mert a saját készítésű, óriási fa merőkanállal. Ő aztán tud bánni a késsel. Tavaly habozás nélkül bele is vágta Drakan lábába. Csak az ötéves Melli nem harcolt a Sárkányfejedelemmel… meg én.

– Hol voltál, Davin? – kérdezte Melli hangosan.

– Odakint – feleltem mogorván.

Anya nem szólt. Dina sem. Fülsiketítő csend telepedett ránk. Miközben a levesemet fújtam, gondosan kerültem a tekintetüket.

Dina
Birkatolvajok és fácánok

MÁSNAP REGGEL Davin újra eltűnt, még csak nem is reggelizett. Én sem ettem sokat. Olyan dühös voltam a bátyámra, hogy szinte egy falat sem ment le a torkomon. Egyszerűen képtelen voltam felfogni, hogy így viselkedik. Pont most, amikor a gyerekkereskedővel való találkozás óta anya csak árnyéka önmagának. Mintha nem lenne éppen elég aggódnivalója.

– Edd meg a kását, Dina! – unszolt anya, miközben a gondolatai máshol jártak. Egy kendővel letakarta a Davinnek félretett adagot.

– Nem vagyok éhes – motyogtam magam elé.

– Nem ízlik a kása?

A fejemet ráztam.

– A kásának semmi baja, csak nem vagyok…

– Akkor edd meg! Vagy add a tyúkoknak, nekem mindegy!

Rosa meglepetten nézett fel. Anya ritkán emelte fel a hangját jelentéktelen apróságok miatt. Szemembe könnyek tolultak, mert hirtelen mindennek én lettem az oka. Felpattantam, kirohantam, és pont úgy tettem, ahogy mondta. A baromfiól lakói kotyogva sereglettek körém a váratlan csemege láttán, a reggeli nap sugarai aranyosan játszadoztak a hátukon. Az itteni tyúkok egytől egyig nagyobbak voltak a birkeneieknél. Vörösesbarna tolluk rezesen csillogott. Gondolom, minden magasföldi szárnyas így néz ki, a szomszéd tyúkjai legalábbis a megszólalásig hasonlítottak rájuk.

Hallottam becsapódni a félajtót, és azt hittem, Rosa az. De tévedtem. Anya volt. Szótlanul átölelt hátulról, és állát a hajamba fúrta. Egy darabig így figyeltük a kásamaradékért hadakozó tyúkokat.

– Legalább ezeknek ízlik a főztöm… – szólalt meg, persze csak tréfából. Hogy engem jobb kedvre derítsen.

– Davin ostoba – jegyeztem meg csípősen. – Mitől lett ilyen?

– Nem az – sóhajtott anya. Éreztem a leheletét a nyakamon. – Csak felnőtté akar válni, pedig még nem egészen az. A legjobb, ha békén hagyjuk.

Ezt akartam a legkevésbé: békén hagyni. Sokkal jobban megérdemelt volna egy jól irányzott bokán rúgást.

– Most már szinte sosem néz rám – fakadtam sírva váratlanul, és képtelen voltam visszatartani a könnyeimet. Mert ha csak négy ember van a világon, aki bele mer nézni a szemedbe, nagyon nehéz elveszíteni az egyiket.

– Ó, kincsem! – motyogta anya, és még szorosabban ölelt. – Bocsáss meg, ezt észre sem vettem. Annyira lefoglalt, hogy nem tud rám nézni.

– Hogy képzeli? – szipogtam. – Miért hagy így itt minket?

Időbe telt, míg anya válaszolt:

– Fogalmam sincs, mi mehet végbe benne. Davin… Nemrég még kisfiú volt, és ezzel a szereppel boldogult. Most azonban férfivá érik, és nem vagyok biztos benne, hogy tisztában van vele, mit jelent ez a változás. Mi ketten nem tudunk segíteni neki. Ha majd megérti a feladatát, visszajön hozzánk.

– Biztos vagy benne? – A hangom remegett, majdnem olyan vékonyka volt, mint Mellié. Mi lesz, ha mégsem tér vissza? Nem sok férfit ismertem, aki képes volt belenézni egy szégyenlátó szemébe. Nico megpróbálta, de fájdalmat okozott neki, mert annyi minden miatt gyötörte a bűntudat. Az egyetlen, akinek nem esett nehezére, Drakan volt, mert benne annyi szégyenérzet sem volt, mint egy állatban.

– Biztos vagyok benne – felelte anya. – Ha Davinből nem olyan férfi lesz, aki bele tud nézni a szemünkbe, akkor… elhibáztuk a nevelését, ugye?

Megint meg akart mosolyogtatni. De nem sikerült.

Abban a pillanatban vészjóslóan felmordult hatalmas, szürke kutyánk, Bestia, és feltápászkodott a kecskeakol melletti napsütötte vackáról. Anya eleresztett.

– Szaladj be, és töröld meg a szemed, drágám! Vendégek érkeztek.

* * *

Egy férfi jött a Laclan családból. A sudár, sötét hajú úr tudta, mi az illem. Elegáns öltözékét a derekán ezüstlánc-öv díszítette, vállára családja színeiből készült gyapjúköpenyt terített.

– Megtalálták a gyerekkereskedőt? – szaladt ki a számon a kérdés, amint megláttam köpenye vörös-sárga szegélyét.

Majdnem rám nézett, de még idejében észbe kapott.

– Nem, kisasszony – felelte udvariasan. – Még mindig szabadlábon van. Valószínűleg az Alföldre menekült. Sajnos azért jöttem, mert új munka akadt. Ha szabad kérnem a Szégyenlátót.

Anya ajka elfehéredett. A legutóbbi eset annyira megviselte, hogy két hétig macskagyökér-cseppeket szedett, hogy éjszaka tudjon aludni.

– Nem unatkoznak – jegyeztem meg keserűen. – Tényleg ilyen sok gonoszságot követnek el a Laclanok?

– Dina! – utasított rendre anya éles hangon, és én azonnal megbántam a szavaimat, amint kimondtam őket. A magasföldiek ugyanis hirtelen haragúak, ha megsértik a család becsületét. A Laclan-köpenyes férfi azonban csak mosolygott.

– A baj ritkán jár egyedül. Ezúttal szerencsére semmi komoly nem történt. Csak néhány birka veszett el.

Az eset nem látszott olyan felkavarónak, mint a gyerekkereskedelem, és anya vállában is lazult a feszültség. De még mindig fáradtnak látszott.

– Anya… – Képtelen voltam elviselni, hogy olyan sápadt és kimerült. – Ne menjek én helyetted? Ha csak birkákról van szó… – Egy birkatolvajjal én is megbirkózom, bár még csak fél éve vagyok a tanítványa.

A férfi eltátotta a száját, aztán gyorsan becsukta. Látszott rajta, hogy nem örülne, ha meg kellene elégednie a Szégyenlátó tizenegy éves lányával. A reakció anya figyelmét sem kerülte el, és szája sarkában halvány mosoly bujkált.

– Mehetünk mindketten, Dina. Akkor melletted leszek, ha szükséged lenne rám. Rosa, levinnéd Mellit Maudihoz? Biztosan örülni fog neked. Nagyon büszke azokra a kanalakra, amiket nemrég neki faragtál. Ha készítesz még kettőt, biztosan neked adja azt a kutyakölyköt, amelyik annyira tetszett neked.

Rosa kissé zavartan elmosolyodott. Nem szokott hozzá a dicsérethez, ahhoz, hogy valaki értékesnek tartja, amit csinál.

– Vajon mit szól hozzá Bestia, ha egy kölyökkel térek vissza?

– Bestia okos, tapasztalt állat – felelte anya. – Tudja, hogy el kell tűrnie a kölyköket.

Nem tudtam eldönteni, hogy anya a kölykök alatt embergyerekeket ért-e.

* * *

Csak egy lovunk van, Sólyom, a fekete paripa. Maudie Kensie-től kaptuk azután, hogy tavaly Dunarkban elveszítettük Blist. Anya megkérdezte Debbit, a füvesasszonyt, hogy elvihetjük-e kis szürke, durva szőrű póniját. Természetesen odaadta, de újabb akadályba ütköztünk. Callan, aki testőrként mindig elkísérte anyát, eltűnt, és idős anyjának fogalma sem volt, merre keressük.

– Majd én megvédem, Madame – ajánlotta a követ. – Szívesen haza is kísérem magukat.

Anya egy pillanatig tétovázott. Aztán bólintott.

– Rosa, mondd meg Maudinak, hogy Ivain Laclannal a Hebrach-malomhoz mentünk! Sötétedés előtt hazaérünk.

Végre elindulhattunk északkelet felé, a Hebrach-malomhoz és ahhoz a férfihoz, aki talán ellopott három birkát a szomszédjától.

* * *

Egész éjjel esett, most azonban nyáriasan sütött a nap. Amikor a Birkadomb lábánál elterülő kis nyírfaerdőhöz értünk, Ivain figyelmesen félrehúzta a nedves ágakat, hogy anyával ne legyünk vizesek. Összességében nagyon udvarias volt, valahogy másként illedelmes, mint amit megszoktam. Callan például abból indult volna ki, hogy el tudunk hajolni az esőáztatta ágak elől. Viszont fellovagolt volna a következő emelkedőre, hogy megbizonyosodjon róla, nem leselkedik-e ránk ellenség.

– Olyan… előkelő – suttogtam anyának. Még sosem találkoztam olyan magasföldi férfival, aki leborotválta a szakálla nagy részét, és csak egy kis háromszöget hagyott meg, olyan volt, mintha kormos ujjával végigsimította volna az állát. – Meg ahogy beszél…

Anya elmosolyodott.

– Lassan hozzászokhatnál, hogy nem minden magasföldi hord birkabőrt és röfög érthetetlenül egyszótagú szavakat.

– Mint Callan… majdnem – motyogtam.

– Dehogy – vetette ellen anya, mégis elmosolyodott, mert Callan tudott igazi magasföldiként viselkedni.

– Kisasszony – szólalt meg Ivain, aki már majdnem tíz lóhossznyival járt előttünk. – Bírna a póni egy kicsit gyorsabb tempót? A hölgyek bizonyára szeretnének sötétedés előtt visszaérni…

– Persze hogy bírna – kiáltottam vissza. – A kérdés, hogy akar-e gyorsabban kocogni. – Mert Debbi szürkéje egy álló napon át képes volt makacskodás nélkül ügetni a saját tempójában, de ha sürgették, megmakacsolta magát. Lábamat az oldalába mélyesztettem, és bár ingerülten billegette a fülét és csapkodott a farkával, azért lassú poroszkálásra váltott, amíg be nem értük Ivaint és hatalmas sötétbarna csődörét.

Nagyjából keletnek tartottunk, miközben a nap egyre magasabbra hágott az égbolton. Végre egy esőtől, ködtől és csípős széltől mentes nap, gondoltam, és megfeledkeztem Davinről meg a rosszkedvemről. Debbi szürkéje nem volt éppen csodaszép teremtés, de a kellemes időben jólesett a lovaglás, különösen, ha arra gondoltam, hogy egy nem túl bonyolult bűnügyet kell felderítenünk. Ráadásul eszembe jutott, hogy éppen nagymosás napja van.

Még sosem jártam a Hebrach-malomnál, anya viszont szemmel láthatóan ismerte az utat, mert amikor Ivain keleti irányból akart megkerülni egy sziklás dombot, megállította Sólymot.

– Nem nyugat felől kellene megkerülnünk a Kemmershøjt?

– A Kemmerfos-vízesés vízszintje annyira megemelkedett az utóbbi idők esőzése és a hóolvadás miatt, hogy nem akarom veszélybe sodorni a hölgyeket. Ez az út kicsivel hosszabb ugyan, de a gázló sokkal biztonságosabb.

Megint ez a „hölgyek”. A férfiak talán nem fúlhatnak vízbe? Anya bólintott, és követte.

Szép vidéken haladtunk. A nyomvonal egy keskeny, csillogó tó partján vezetett, és mindkét oldalon meredek, nyírfás sziklák szegélyezték. A víz olyan nyugodt volt, hogy a szürke bércek, a világoszöld levelek és a fekete-fehér fatörzsek tökéletesen tükröződtek a sötét vízfelszínen. Egy szárcsa úszott el és húzott csíkot maga után, amitől ringatózni kezdett a tükörkép, majd megtört, de hamarosan megint olyan élesen és mozdulatlanul simult el, hogy szinte lehetetlen volt megkülönböztetni az eredetitől. Ahogy a visszatükröződő képet bámultam, egyszerre mintha megvillant volna valami – talán egy embert vagy egy nagyobb állatot láttam. Amikor kinyújtottam a nyakam, és felnéztem a jobb oldali emelkedőre, semmi szokatlant nem vettem észre, mégis megállítottam a szürkét.

– Ott mozgott valami – jegyeztem meg. – Fent, az emelkedőn.

– Én is láttam – felelte Ivain. – Egy fácán lehetett.

Abban a pillanatban tudtam, hogy valami nem stimmel. Bármit is láttam az imént, az biztos, hogy nem fácán volt. Hirtelen nagyon különös érzés fogott el attól, hogy Callan nincs mellettünk, ráadásul másik úton megyünk egy idegennel.

– Jöjjenek csak, hölgyeim! – biztatott Ivain. – A nap egyre magasabban jár, és a birkatolvaj vár!

Visszatartottam a szürkét, anya pedig nem tudott megelőzni Sólyom hátán a szűk ösvényen.

– Dina, indulj már!

– Forduljunk vissza! – súgtam anyának. – Nem fácánt láttam.

Egy éve biztosan leintett volna, és folytatta volna az utat. Azóta azonban sok minden történt. Most már elővigyázatosak voltunk. Anya szó nélkül megfordította a lovát, és ügetésben elindult visszafelé azon az úton, amelyen jöttünk. Szürkét nem kellett nagyon biztatni, hogy kövesse – hiszen ez a hazaút volt.

A vállam fölött futó pillantást vetettem Ivainra, aki éppen akkor fordult hátra, és fedezte fel, hogy már nem követi engedelmesen a két „hölgy”. Nem kiáltott ránk, hogy megállítson, ahogy vártam. Egy pillanatig roppant dühösnek tűnt. Aztán két ujját a szájába dugta, és fülsiketítőt füttyentett.

A bokrok recsegve-ropogva hullámoztak az emelkedőn, és a felharsanó kiáltások egyáltalán nem hasonlítottak a fácán rikoltására.

– Gyerünk! – kiáltotta anya. – Amilyen gyorsan csak tudsz!

Sólyom engedelmesen megiramodott, a szürke sem szegült ellen, de lábai nem voltak olyan hosszúak, mint Ivain sötétbarna csődörének. Hallottam, ahogy a hátam mögött egyre közeledik a patkódobogás, és a csődör hirtelen mellém ért, a póni megbotlott, én pedig majdnem leestem a hátáról. Ivain megragadta a szürke kantárját, pont a zabla alatt. Mindkét lovat keresztbefordította az ösvényen, hátsójukkal a tó felé, pofájuk szinte érintette a hegyoldalt.

– Állj meg, Szégyenlátó! – kiáltott anya után. – Elkaptuk a lányodat!

Anya olyan hirtelen mozdulattal fékezte meg lovát, hogy az majdnem a földre huppant. Megfordult, és egyenesen Ivainra nézett. Szeme egészen elsötétült a haragtól.

– Milyen ember vagy te? – kérdezte szégyenlátó-hangján, amely egyenesen az emberek lelkébe fúródott.

– Lőj már, a pokolba is! – kiabált valaki fent a bokorban. Valami süvítve hasított keresztül a levegőn, és anya Sólyom nyakára zuhant. Láttam, hogy valami hosszú, fekete áll ki a vállából. Meglőtték!

Anyát meglőtték!

Először semmi másra nem tudtam gondolni. Sólyom bizonytalanul folytatta útját, majd néhány lépés után megtorpant. Az egyik orvtámadó kilépett a bokrok közül, lecsúszott a domboldalon az ösvényig, és elindult fekete paripánk felé.

Ivain felé fordultam. Anya pillantása elérte, ezért még mindig döbbenten ült a nyeregben. Nekem kellett befejezni a megkezdett munkát.

– Milyen ember vagy, hogy nőkre és gyerekekre támadsz! – sziszegtem. Bár egyszerre voltam dühös és rémült, sikerült olyan hangon szólnom, amitől teljesen összeroskadt, eleresztette a szürkét, arcához kapott, mintha valami maró anyagot köptem volna a fejére. Előkaptam az övkésemet, és két gyors suhintással átvágtam a csődör kantárját. Aztán teljes erőből pofon vágtam a lovat. Az állat ijedten hátrált, egyik hátsó lába megcsúszott, és majdnem a tóba esett. Ivain a kantár után kapott, de hiába. Abban a pillanatban, hogy a csődörnek sikerült megvetnie a lábát, késemet a hátsójába döftem. Ez már neki is sok volt. Pánikszerűen elmenekült, minél messzebbre tőlem és anyától, és Ivain tehetetlenül nézte. Megfordítottam a kis szürkét, és az ösvényen anyához közeledő férfi felé indultam. A fickó szája sötét lyukká változott a döbbenettől, a szürke marral eltalálta, amitől egy pillanatig szinte egy helyben lógott a levegőben a tó és az ösvény között, miközben két karját úgy mozgatta, mint egy szélmalom lapátjait, hogy megőrizze az egyensúlyát. Nem láttam leesni. Csak a csobbanást hallottam.

– Anya… Anya, rendben vagy… tudsz…

Valahogy sikerült a nyeregben tartania magát.

– Menj előttem! – mondta összeszorított foggal. – Sólyom követni fog.

Valahogy kikerültem fekete paripánkat Debbi szürkéjével. Az ösvény túl keskeny volt ahhoz, hogy egymás mellett haladjunk, így csak reménykedhettem, hogy Sólyom követi társát. Az utolsó két támadó most ért le az ösvényre, de gyalogosan nem volt esélyük, még apró lovam is könnyedén faképnél hagyta őket. Én mentem elöl. Sólyom követett.