A lányaimnak és Tessnek, örökké

A szerző megjegyzése

Akönyvben az olasz személynevek használata az olasz hagyományokat követi. Maria Concetta Cacciola neve például röviden csak Concetta, bizalmasabb formában ’Cetta. Az olasz nők az esküvő után megtartják a saját vezetéknevüket, a gyerekek viszont az apjuk vezetéknevét kapják. Így Lea Garofalo neve azután is változatlan maradt, hogy hozzáment Carlo Coscóhoz, a házaspár lányának neve azonban Denise Cosco lett.

ELSŐ FELVONÁS

VALAKI ELTŰNIK MILÁNÓBAN

I.

Milánó címerállata egy síró gyermeket elragadó óriáskígyó.{1} Észak-Olaszország első városának más jelképei is voltak: szőrös vaddisznó, arany Madonna, újabban pedig a divatmárkák, amelyeknek köszönhetően mára Milánó lett a világ divatfővárosa. Nyolcszáz éve mégis a méregfogait egy vonagló, vérző gyermektestbe mélyesztő, összetekeredett kígyó a város legismertebb szimbóluma, amely ott látható a zászlókon és a városfalat díszítő domborműveken, az Alfa Romeo emblémájában és az Inter Milan-mezeken. Furcsamód fenyegető címere ez egy olyan népnek, amely a család és a jó ételek iránti szenvedélyéről híres, és furcsamód durva egy olyan városnak, amelynek művészete Da Vinci Az Utolsó vacsorájának magaslataiban szárnyal – nem véletlen hát, hogy a legtöbb milánói azt állítja, nincs tisztában a jelentésével. Őszintébb pillanataikban néhányan azért beismerik, hogy gyanújuk szerint ez a kép azért bizonyult ilyen időtállónak, mert rávilágít a város szívében rejlő sötét igazságra: miszerint a híres milánói dinamika és hatékonyság egyebek mellett nagymértékben attól is függ, hogy az ember kit hajlandó elpusztítani.

Abban a négy napban, amelyet Denise Cosco 2009 novemberének végén Milánóban töltött, mielőtt az apja megölte az anyját, majd nyom nélkül eltűntette a holttestét, Denise már-már elhitte, hogy a családja képes levetkőzni a rá jellemző különös sötétséget. Denise tizenhét éves volt. Az édesanyja, Lea Garofalo, egy maffiózó harmincöt éves lánya, az édesapja pedig Carlo Cosco, egy harminckilenc éves kokaincsempész. Lea tizenhat évesen ment feleségül Carlóhoz, tizenhét évesen szülte Denisét, huszonegy évesen végignézte, ahogy Carlo és a bátyja megölt egy embert Milánóban, huszonkét évesen pedig segített börtönbe juttatni Carlót. Lea hat éven át, 1996 és 2002 között bujkált az Alpok lábánál fekvő Bergamo középkori városának szűk és kanyargós sikátoraiban a lányával együtt. Lea próbálta játéknak beállítani ezt az egészet – két délolasz lány, aki a szürke Észak-Olaszországban bujkál –, és idővel ők ketten jelentették egymás számára a világot. Amikor a két lány kézen fogva, sötét haját a füle mögé tűrve járta Bergamo macskaköves utcáit, az emberek testvéreknek nézték őket.

2000-ben Lea egy este a lakásuk ablakán kinézve azt látta, hogy régi Fiatja lángokban áll. 2002-ben, miután ellopták a robogóját és felgyújtották a bejárati ajtaját, Lea azt mondta Denisének, hogy új játékot talált ki kettőjüknek – majd tízéves lányát kézen fogva besétált egy carabinieri kapitányságra, ahol közölte a meglepett ügyeletes tiszttel, hogy hajlandó tanúskodni a maffia ellen, ha beveszik a tanúvédelmi programba. 2002 és 2008 között anya és lánya különböző kormányzati rejtekhelyeken lakott. Az utolsó nyolc hónapban azonban újra magukra maradtak, Denise által csak részben értett okokból. Carlo embereinek háromszor sikerült a nyomukra bukkanniuk. Leának és Denisének háromszor sikerült megmenekülnie. De 2009 tavaszára Lea kimerült, elfogyott a pénze, és azt mondta Denisének, hogy két választásuk maradt. Vagy szereznek rá pénzt, hogy Ausztráliába szökhessenek, vagy békét köt Carlóval.

És habár egyik lehetőség sem tűnt valószínűnek, a Carlóval való kibékülésre legalább volt némi esély. Az állam a Lea által szolgáltatott bizonyítékok ellenére ejtette az ügyet Carlo ellen, és habár ez rendkívül dühítette Leát, egyben azt is kifejezte, hogy már nem jelentett fenyegetést a férfi számára. 2009 áprilisában üzenetet küldött a férjének, amelyben arra kérte, hogy bocsásson meg neki, Carlo pedig hajlandónak mutatkozott erre. Elmúlt a veszély, nem volt több kiégett autó. Carlo elvitte Denisét egy-egy calabriai kiruccanásra, és egy szeptemberi estén még egy találkára is sikerült Leát rábeszélnie. A parton kocsikáztak, és hajnalig beszélgettek a megismerkedésük nyaráról és a kapcsolatuk korai éveiről.

Ezért amikor 2009 novemberében Carlo azzal hívta fel Denisét, hogy meghívja őket néhány napra magához Milánóba, és a lány a telefon mikrofonját eltakarva várakozóan nézett az anyjára, Lea megvonta a vállát, és rábólintott a rövid kirándulásra. Lea emlékei szerint Milánó télen hideg és komor, a fák olyanok, mint az égen cikázó fekete villámok, a szél pedig lavinaként söpör végig az utcákon, és ónos esőt kerget maga előtt. De Denise imádni fogja a milánói üzleteket, Leának és Carlónak pedig meg kellett beszélnie Denise jövőjét, Lea ráadásul nyár óta egyre többször kapta azon magát, hogy Carlóról ábrándozik. Húsz évvel azelőtt hatalmas kezébe fogta Lea arcát, és megígérte neki, hogy távol tartja őt a maffiától és az öldökléstől – Lea pedig hitt neki, hiszen úgy tűnt, komolyan beszél. Lea még mindig hordta a Carlótól kapott arany karkötőt és nyakláncot. És ahhoz sem fért kétség, hogy Carlo szereti Denisét. Denisének talán igaza van – gondolta Lea. Talán új életet kezdhetnének hármasban. A gondolat, hogy Carlo újonnan tapasztalt barátságos viselkedése egy gondosan kidolgozott terv része, hogy elaltassa Lea gyanakvását, túlságosan elrugaszkodottnak tűnt. Ennél könnyebb módja is van annak, hogy eltegye őt láb alól.

Lea Garofalo az első perctől kezdve klasszisokkal Carlo Cosco felett állt. Carlónak ugyan sikerült fontos pozíciót kivívnia magának a klánban, de Lea született maffiahercegnő volt, egy pagliarellei Garofalo, a keleti parti ’Ndrangheta arisztokrácia leánya. Carlo mackós volt, és a maga módján talán még jóképű is, Lea vonásai viszont finomak voltak, természetes eleganciáját kiemelte magas arccsontja, törékeny alkata és hosszú, dús, göndör sötét haja. Carlo műveletlen olasz beszéde és mogorva, szófukar jelleme soha nem tűnt annyira faragatlannak, mint Lea társaságában, aki egy északi kifinomultságával és egy déli szenvedélyével beszélt, és öt perc leforgása alatt képes volt nevetni, vitatkozni és sírni. Bármelyik más világban az lett volna a dolgok természetes alakulása, hogy Lea néhány évvel a házasságkötésük után faképnél hagyja Carlót, és soha vissza se néz.

Carlo legalább nem viselkedik kárörvendően – gondolta Lea. Egy barátjától kért 100 eurót a milánói vonatjegyre. Amikor Lea és Denise vonata befutott a város központi pályaudvarára, amelyet Mussolini emeltetett üvegből és márványból, hogy észak dicsőségét és uralmát hirdesse, maga Carlo ment ki értük az állomásra egy fekete Audival, és vitte el őket a Hotel Losannába, egy otthonos és eldugott szállodába egy háztömbnyire a Corso Sempionétól, Milánó Champs-Elysées-jétől, és mindössze egy rövid sétányira a család viale Montellón álló régi lakásától. A következő négy napban Carlo hallani sem akart a múltban történtekről. Egy szóval sem említette a ’Ndranghetát, vagy azt, hogy Lea megszegte az omertàt, vagy hogy tönkretett mindent, amiért ő és a bátyjai dolgoztak. Ehelyett Denise emlékei szerint egy olyan „csendes és kellemes” családi minivakációt töltöttek együtt hármasban, mint még soha. Milánó Ferrari szalonjai és Armani üzletei fényévekre voltak a calabriai kecskepásztoroktól, és úgy tűnt, Carlo örül, hogy a felesége és a lánya jól érzik magukat. Hármasban járták a csatornákat és a fényes díszburkolattal kirakott tereket, Carlo a kabátját milánói módra a vállára vetve, Lea és Denise pedig farmerben és vastag tolldzsekiben. Pizzát és cannolit ettek, és kirakatokat nézegettek a tizenkilencedik századi Galleriában, Milánó hivalkodó gótikus dómjával átellenben. Carlo fizetett mindent: a Denisének vásárolt ruhákat, a közös vacsorákat, a kávékat és a fagylaltokat. Carlo még azt is megszervezte a két nőnek, hogy Massimo barátja szépségszalonjában kiszedjék a szemöldöküket. Egyszer pedig, amikor Leának elfogyott a hasisa, Carlo felhívta az egyik emberét, Carmine Venturinót, és elintézte, hogy Leának ne kelljen kifizetnie.

Azért természetesen nem volt minden tökéletes. Denise kamaszként éppen próbált rászokni a dohányzásra, és tiltakozott a nehéz olasz ételek ellen. Carlo, aki az elmúlt tizenhárom évben most látta másodszor a feleségét és a lányát. Annyira hasonlítottak egymásra, hogy úgy érezte, mintha visszarepült volna az időben tizenkilenc évvel azelőttre, amikor az akkor tizenhat éves Lea elszökött vele Milánóba. Lea eközben próbálta megőrizni a higgadtságát. Megkérte Carlót, hogy senkinek ne árulja el, hogy Milánóban van, de a férfi mégis bemutatta őt Massimónak és Carminénak, és úgy tűnt, Carmine több volt Carlo számára, mint egy barát. Azonkívül volt egy olyan visszatérő érzése is, hogy követik őket.

Lea azt vette észre, hogy újra rákapott egy régi szokására. Denise tudta, hogy az édesanyja már rég nem tudott éjszaka elaludni egy-két spangli nélkül, de a szobában talált csikkek tanúbizonysága szerint most már nap közben is sok füvet szívott. Az alvás és a nyugalom természetesen jó dolog, és Leának ritkán volt része bennük. De az ember elgondolkodik rajta, hogy bölcs dolog volt-e beállni a maffiózó Carlo mellett, aki az elmúlt tizenhárom évet azzal töltötte, hogy keresztül-kasul üldözte őt Olaszországon, hogy megölje.

Ennek ellenére az utazás jobban alakult, mint Lea várta. Eleinte megkérte Denisét, hogy maradjon mellette, amikor Carlo velük volt, mert „ha én ott voltam, nem történhetett vele semmi” – mesélte Denise. Lea azonban hamarosan eléggé biztonságban érezte magát ahhoz, hogy kettesben maradjon a férjével. November 23-án este Denise korán lefeküdt, Lea és Carlo pedig kettesben mentek el vacsorázni. Míg Lea idegeit tönkretették az évek, úgy tűnt, Carlót lenyugtatta az idő. Nagydarab férfi volt, alacsonyan ülő fülekkel, majdnem kopaszra borotvált fejjel és lapos orral, de a viselkedéséből nyugalom és figyelmesség sugárzott. Amikor Lea megemlítette neki, hogy Denise a milánói egyetemre készül, Carlo felajánlotta, hogy rajta tartja a szemét. Amikor Carlo elárulta, hogy félretett 200 000 eurót Leának és neki, Lea pedig a fejéhez vágta, hogy több tízezret dobott ki arra, hogy megpróbálja megtalálni őket – „és mindezt a nagy semmire, mert mindig elkéstél!” –, Carlo, tőle szokatlan módon, jól viselte a megaláztatást. Miután rendezte a számlát, Carlo elvitte Leát kocsikázni a városba, és ahogy kettesben suhantak az üres utcákon, csendben magukba szívták a látványt és egymás társaságát. Carlo annyira elábrándozott, hogy egyszer még a piroson is áthajtott, Lea pedig jót mulatott azon, ahogy a nagy maffiózó megpróbálta kimagyarázni a büntetést.

Denise elmondása szerint, ha az ember akkoriban elnézte őket – Leát, aki sokat dohányzott és nevetett, Carlót, aki rövid, vaskos tarkóját dörzsölve hagyta, hogy egy-egy mosoly meglágyítsa kemény vonásait –, látszott, hogy valaha szerelmesek voltak egymásba. Az ember akár még azt is hihette volna, hogy ők hárman igazi család is lehetnének. „Hármasban ettünk, mint egy igazi család” – emlékezett vissza később Denise. Carlo „megmutatta, milyen gondoskodó és kedves tud lenni”. Leában pedig még mindig tagadhatatlanul volt valami. Igaz ugyan, hogy egy vasa sem volt, de mindannak ellenére, ami történt, az anyja megőrizte különleges szépségét, és még mindig ugyanaz a tiszta lelkű calabriai erdei tündér volt, aki évekkel azelőtt kitűnt az összes többi pagliarellei lány közül. Carlo, ezt Denise biztosra vette, újra kezdett beleszeretni Leába. „Egy szemernyi rossz érzésem sem volt az apámmal kapcsolatban” – mondta.

Elérkezett 2009. november 24., Lea és Denise utolsó napja Milánóban. A két nő azt tervezte, hogy a 23:30-as hálókocsis vonattal megy vissza Calabriába. Lea és Denise összecsomagolt losannabeli szobájukban. Carlo egy nagy szürke Chryslerrel jött értük, amelyet állítása szerint egy barátjától kért kölcsön, hogy segítsen nekik kivinni a csomagjaikat az állomásra.

Amikor Carlo bepakolta a bőröndöket a csomagtartóba, megkérdezte Denisét, hogy aznap este lenne-e kedve az unokatestvéreivel vacsorázni: Giuseppe bácsival, Renata nénivel és két fiukkal, a tizennyolc éves Domenicóval és a tizenöt éves Andreával. Denisének meg kellene ragadnia az alkalmat, hogy együtt lehessen a családjával – mondta Carlo. És ha a szülei kettesben tölthetnék az estét, még utoljára lenne alkalmuk megbeszélni néhány dolgot.

Denise ráállt a dologra. Ő és Lea ezután besétáltak a városba, hogy vásároljanak még ezt-azt. Borús nap volt, a hőmérséklet alig emelkedett valamivel fagypont fölé, a gránitépületekből pedig jeges hideg sugárzott. A térfigyelő kamera felvételeiből később kiderült, hogy Lea fekete dzsekit viselt felhajtott szőrmegallérral, Denise pedig vastag fehér dzsekit a fejére húzott kapucnival és fekete hátizsákkal. Anya és lánya elsétálgatott az árkádok alatt, néha betértek egy-egy kávézóba, hogy egy kicsit felmelegedjenek, megebédeltek a McDonald’sban, és örültek, hogy most az egyszer úgy lehetnek együtt a városban, hogy nem kell folyton hátrafelé pillantgatniuk.

Egy órával sötétedés után, valamivel 18 óra előtt Denise felhívta Carlót. Ő és Lea a diadalív közelében vannak a Sempione Parkban, nem messze a szállodától – mondta. Carlo néhány perccel később megérkezett a Chryslerrel, felkapcsolta a vészvillogót, és az ablakon át kiszólt Denisének, hogy az unokatestvérei várják vacsorára. Lea nem akart menni: még ha egészen jól is alakult a dolog Carlóval, a családjára nem volt kíváncsi. Carlo felajánlotta, hogy először elviszi Denisét, aztán pedig visszajön, és elviszi Leát egy csendes helyre vacsorázni. Miután mindenki evett, Carlo és Lea elmegy Deniséért, és hármasban kimennek az állomásra. A nőknek nem volt ellenvetése. „Az állomáson találkozunk, mamma” – búcsúzott Denise Leától, miközben beszállt a kocsiba. „Viszlát később – válaszolta Lea. – Addig én iszom valamit.”

Carlo elvitte Denisét a viale Montello 6. szám alá, Milánó kínai negyedének szélére. A viale Montello 6. egy hatalmas, piszkos, hatemeletes, lift nélküli, több mint százlakásos épület volt, amely egy szürke belső udvar köré épült. 1456-ban ebben az épületben nyitotta meg kapuit a Maggiore Ospedale, Európa egyik első közkórháza. De miután az épület lepusztult, és a kórház kiköltözött belőle, az 1980-as években átvette a pagliarellei ’Ndrangheta, amely itt alakította ki heroin- és kokainüzletének központját. A földszintet most fél tucat olcsó kínai üzlet foglalta el – élelmiszerboltok, mosodák, dohányboltok –, melyek fémredőnyét feltűnő graffitik díszítették. A legtöbb lakásban kínai, román, albán, lengyel, eritreai és nigériai bevándorlók laktak, akik bizonytalan jogi státuszuk miatt nem voltak jóban a hatóságokkal. A többi lakást körülbelül egy tucat maffiacsalád foglalta el. Az 1990-es évek elején Carlo, Lea és Denise is itt élt az egyik lakásban. Carlo két bátyja, Vito és Giuseppe még most is itt lakott a feleségükkel és a gyermekikkel. Több tonna heroin és kokain várt csomagolásra ezekben a szobákban, mielőtt elszállították volna Észak-Európába.

Carlo 18:30-kor Renata néni gondjaira bízta Denisét a Bar Barbarában, egy kínaiak által üzemeltetett kávézóban a piazza Baiamontin, a viale Montello végén, majd elhajtott, hogy felvegye Leát. Denise rendelt egy kávét. Renata elmondta, hogy minestrone leves lesz a vacsora hideg vagdalttal. Denise azt mondta, hogy nem igazán éhes, ezért inkább elmentek egy szomszédos ázsiai szupermarketbe, és vettek neki egy tálca szusit, amit Denise akart kifizetni, de Renata hallani sem akart róla.

Visszatekintve Denise azt mondaná, hogy akkortájt ért véget az egész illúzió. A viale Montellón Denise egyedül ette meg a szusiját rokonai második emeleti lakásában. Aztán leült Renata, Domenico és Andrea mellé, amíg ők a tévé előtt megették a levest és a vagdaltat. Ellentétben a Carlo által lefestett családi idillel, az unokatestvérei egész este jöttek-mentek. A nagybátyja, Giuseppe pedig otthon sem volt, ami kétségkívül különös, mivel aznap este fontos focimeccs volt. Az AC Milan játszott idegenben a Barcelona ellen. És volt még valami. Denise úgy emlékezett, hogy amikor régebben találkozott Renatával, az volt a benyomása róla, hogy féltékeny feleség, mert folyton hívogatta Giuseppét, hogy hol van, kivel van, mit csinál, és mikor jön haza. Aznap este viszont Denisének feltűnt, hogy Renata egyszer sem hívta fel a férjét.

Denise, akinek a szökésben töltött évek után kifinomult érzéke volt az ilyesmihez, kezdte úgy érezni, hogy valami nem stimmel. 20 óra körül felhívta az anyját. Lea telefonja ki volt kapcsolva. Ez is furcsa volt. Lea mindig odafigyelt rá, hogy fel legyen töltve a telefonja. Denise küldött az anyjának egy SMS-t. Valami olyasmi állt benne, hogy „Hol a fenében vagytok?” – mondta később Denise a bíróságon.

A meccs 20:40-kor kezdődött. A Barcelona gyorsan lőtt egy gólt. Denise küldött Leának még néhány üzenetet. Még mindig semmi válasz. Renata bátorította Denisét, hogy nyugodtan gyújtson rá a család előtt, senki nem fogja elárulni Carlónak, és ahogy telt-múlt az idő, Denise azon kapta magát, hogy egyik cigarettát szívja el a másik után. Az unokatestvérei felhördültek, amikor a Barcelona pont a félidő vége előtt belőtte a második gólt. Valamikor 21 óra után, amikor Denise már kezdett tényleg nagyon ideges lenni, Giuseppe bedugta a fejét az ajtón, nyugtázta a gólt és Denise jelenlétét, majd újra elment. Néhány perccel később megcsörrent Denise telefonja. Carlo hívta. Néhány perc múlva ott lesz, hogy felvegye Denisét, és kivigye őt az állomásra. Várja meg őt odalent, Vito bácsi első emeleti lakásában.

Denise búcsúzóul megpuszilta az unokatestvéreit és Renatát, aztán lesétált Vitóhoz. Carlo nem jött, ezért Vito felesége, Giuseppina főzött egy kávét. Ekkor már 21:30 volt. Denise már több mint három órája nem hallott az anyjáról, és kezdett pánikba esni. Egy idő után megjelent Vito az ajtóban. Denise megpillantotta mögötte az apját egy másik lakás ajtajában. Fogalma sem volt róla, hogy Carlo az épületben van. Ahelyett, hogy érte sietett volna, a bátyjával, Giuseppével és két másik férfival beszélgetett. Carlo a lányára pillantott és odaszólt neki, hogy várja meg a kocsiban. Denise lement az utcára, és megkereste a Chryslert. De Lea nem ült benne. Akkor már 22 óra volt. Amikor Carlo beszállt, Denise rögtön neki szegezte a kérdést:

– Hol van anya?

– Kiszállt a sarkon – válaszolta Carlo. – Nem akart bejönni, mert nem volt kedve találkozni senkivel.

Carlo egy szó nélkül hajtott be a viale Montello mögötti utcába. Denise figyelte. Az volt az érzése, hogy ideges. Nem is figyelt az útra vezetés közben. „Scossato” – jellemezte később. Feldúlt.

Befordultak a sarkon, de Leának nyoma sem volt. Denise már éppen megszólalt volna, amikor Carlo közbevágott. Lea nem várja őket sehol – mondta Carlo –, mert az történt, hogy Lea pénzt kért tőle, ő pedig adott neki 200 eurót, mire Lea ráordított, hogy az nem elég, úgyhogy adott neki még 200-at, mire Lea elviharzott. Nem vacsoráztak együtt. Igazság szerint – monda Carlo – ő egyáltalán nem is evett.

Carlo elhallgatott. Denise némán ült mellette.

– Tudod, milyen az anyád – mondta Carlo. – Nem lehet megállítani.

– Hol van most anya? – kérdezte Denise óvatosan az apjától.

– Fogalmam sincs – válaszolta Carlo.

Denise úgy gondolta, hogy az apja nagyon rosszul hazudik. „Egy másodpercre sem hittem neki – mondta. – Nem hittem el egyetlen szavát sem.” Az utóbbi napok minden kedvessége, udvariassága és előzékenysége – az egész milánói bella figura színjáték – hirtelen eltűnt. Láthatóan Carlo visszaváltozott. Egészen nyersnek, szinte állatiasnak látszott. Rá sem nézett a lányára. És akkor Denise hirtelen megértette. A vacsora az unokatestvéreivel. Lea kikapcsolt mobilja. A véget nem érő várakozás. A sürgős megbeszélés a szemközti lakásban. Leának mindvégig igaza volt. Denise, aki kikönyörögte az anyjától ezt a milánói utazást, óriásit tévedett. „Tudtam – mondta Denise. – Rögtön tudtam.”

Denise két másik dolgot is megértett. Először is azt, hogy már késő. Denise három és fél órája nem beszélt az anyjával. Lea soha nem kapcsolta ki ennyi időre a telefonját, úgy pedig biztosan nem, hogy előtte nem szólt Denisének. Vége – gondolta Denise. – Ennyi idő bőven elég volt neki.

Másodszor azt, hogy öngyilkosság lenne kérdőre vonni az apját. Ha ezt túl akarja élni, abban a pillanatban el kell fogadnia, ami Leával történt, ezért nem egy lehetséges és visszafordítható eshetőségként, hanem biztos és végzetes tényként kell rá gondolnia. „Tudtam, hogy már semmit nem tehetek az anyámért – mondta Denise. – De azt nem hagyhattam, hogy ő rájöjjön, hogy én már rájöttem.” Denise szűk zsákutcába száműzte a múltat az agya legmélyére. „Azt tették, amit tenniük kellett – mondta magában. – Mindig is tudtuk, hogy ez lesz a vége. Elkerülhetetlen volt.” Kifelé pedig tovább játszotta azt a szerepet, amely néhány perccel azelőtt még valóságos volt: az eltűnt édesanyjáért aggódó lányt. Kapóra jött, hogy gyorsan pörögtek az események. Abszurd, már-már irreális volt, hogyan veszítette el Denise egyetlen pillanat alatt az édesanyját, a legjobb barátját és az egyetlen olyan embert, aki igazán ismerte őt. Nem kellett úgy tennie, mintha próbálná megérteni az eseményeket. Az volt az érzése, hogy ha elég erősen akarná, vissza tudná hozni Leát az életbe.

Apa és lánya ebben az állapotban kocsikázott keresztül-kasul Milánón: Carlo már-már kábulatban, Denise pedig úgy téve, mintha nem vesztette volna el a reményt. „Végigjártuk az összes helyet, ahol megfordultunk – mondta Denise. – Ahol megittunk valamit, ahol pizzáztunk, a szállodát, ahol megszálltunk, a Sempione Parkot. Elmentünk egy kis kávézóba, egy bevásárlóközpontba, a McDonald’sba, ahol ebédeltünk, és a vasútállomásra, ahol az apám vett két jegyet az anyámnak és nekem. Bejártuk az egész várost. Közben egyfolytában hívtam anyámat és küldtem neki az üzeneteket. És természetesen nyoma sem volt semminek és senkinek.”

Éjfél körül, nem sokkal azután, hogy a vonat elindult Calabriába, megcsörrent Denise telefonja. Denise megdöbbenve olvasta a „mamma” szót a kijelzőn. De a vonal másik végén Marisa néni, Lea Pagliarellében élő nővérének hangja szólalt meg. Denisének akkor jutott eszébe, hogy mielőtt Milánóba mentek, kölcsönkérte az unokatestvére telefonját.

Denise összeszedte magát, és elmesélte Marisának, hogy Lea eltűnt, és lekésték a vonatot, amivel vissza akartak menni Calabriába. „Te sem hallottál felőle? – kérdezte Denise a nagynénjét. – Téged sem hívott?”

Marisa néni azt mondta, hogy volt egy nem fogadott hívása Leától 18:30 körül, de azóta sem tudta elérni. Azért is hívta most Denisét, hogy megkérdezze, minden rendben van-e. Denise azt válaszolta, hogy Lea telefonja egész este ki volt kapcsolva.

„Annyira tárgyilagosan beszélt – számolt be Denise. – Mintha nyilvánvaló lett volna, hogy ez lesz a vége. Mintha mind erre számítottunk volna.”

Denise és Carlo 1:30-ig kocsikázott fel-alá Milánóban. Denise végül bejelentette, hogy már mindenhol keresték, és nem maradt más hátra, mint hogy bejelentsék az eltűnését a rendőrségen. Carlo elvitte őt egy carabinieri kapitányságra. A tiszt azt mondta Denisének, hogy várnia kell negyvennyolc órát az eltűnés bejelentésével. Mivel Carlo is ott volt, Denise nem mondhatta el a tisztnek, hogy ő és Lea éveken át bujkáltak a mellette álló férfi elől, ezért egyszerűen megköszönte a tiszt segítségét, és visszament Renatáékhoz, ahol az asszony félálomban, pongyolában nyitott ajtót.

Renata meglepetten hallotta, hogy Lea is a városban van. „Együtt jöttünk – magyarázta Denise. – Nem szóltunk nektek, mert nem akartunk gondot okozni.” Egy darabig mindhárman az ajtóban álltak. Denise azon kapta magát, hogy az apja ruháját méregeti. Egész este ez a ruha volt rajta. Ebben a kabátban tette – gondolta Denise. Ebben az ingben. Ebben a cipőben.

Carlo törte meg a csendet azzal, hogy még egy darabig tovább keresi Leát, és visszament az autóhoz. Renata azt mondta Denisének, hogy alhat Andrea szobájában. Ahhoz, hogy oda jusson, Denisének keresztül kellett mennie Renata és Giuseppe hálószobáján. „Láttam, hogy Giuseppe nincs ott – mondta később. – De nem vettem róla tudomást. Egy éven át semmiről nem vettem tudomást. Úgy tettem, mintha nem történt volna semmi. Ezekkel az emberekkel ettem. A pizzériájukban dolgoztam. Velük jártam nyaralni. Játszottam a gyerekeikkel. Annak ellenére, hogy tudtam, mit tettek. Minden szavamra ügyelnem kellett. Azt állították, hogy az anyám életben van, pedig már több mint egy éve nem láttam. Úgy tettem, mintha nem tudnám. Pedig tudtam. Az első pillanattól kezdve tudtam.”

II.

Calabriában senkinek nem kellett megmagyarázni Lea Garofalo eltűnését. A maffiának külön szava van azokra az emberekre, akik egy napon nyomtalanul eltűnnek: lupara bianca („fehér puska”). Ezt a kifejezést akkor használják, ha egy gyilkosság áldozata soha nem kerül elő, és az esetnek nincs egyetlen szemtanúja sem. Pagliarellében, az olasz csizma talpánál fekvő eldugott, hegyi faluban, ahol Lea és Carlo született, az emberek megtanulták, hogy ne ejtsék ki többé a szájukon Lea nevét.

Teljesen elfelejteni azonban sosem tudták. Lea szerény első emeleti stúdiólakása, rágógumi-rózsaszínre festett árnyékolóival és ereszcsatornáival mindössze néhány méterre volt a főtértől. De a négyszáz helybéli pagliarellei már régen megtanult együtt élni a szellemeivel. Három évtized leforgása alatt harmincöt férfi és nő lett a maffia bosszújának áldozata Pagliarellében és a közeli Petilia Policastro városában, köztük Lea apja, Antonio, nagybátyja, Giulio és bátyja, Floriano is. Egy ilyen helyen, egy ilyen családban Lea eltűnése elkerülhetetlennek, már-már magától értetődőnek tűnt. Évekkel később a nővére, Marisa felnézett az utcáról Lea első emeleti ablakára, és azt mondta: „Lea szabad akart lenni. Soha nem hajtott fejet. De azok számára, akik a ’Ndranghetát követik, ez nagyon komoly és veszélyes döntés. Szabad akarsz lenni? Az életeddel fizetsz érte.” Marisa ezzel valójában azt akarta mondani, hogy senki nem tehetett semmit.{2}

Alessandra Cerreti tudta, hogy a kollégái közül is sokan osztják ezt a véleményt. Amikor a tartomány új maffiaellenes ügyészeként hét hónappal az események előtt megérkezett Milánóból Calabriába, megdöbbent, hogy milyen sok calabriai fogadja el a ’Ndranghetát az élet elkerülhetetlen részeként. Dél-Olaszországon kívül mindenki filmbe vagy regénybe illő történetként gondolt a maffiára, mint egy szórakoztató, ne adj’ isten vonzó legendára, amelynek tényleg lehet ugyan némi valóságalapja, de ma, amikor az embereket olyan fontos dolgok foglalkoztatják, mint a gazdasági válság, a klímaváltozás vagy a terrorizmus, már inkább tűnik egy letűnt kor meséjének. De nem Calabriában. Szicíliai vagy nápolyi megfelelőjéhez hasonlóan a ’Ndrangheta is a tizenkilencedik század közepén-végén jött létre. De míg a szicíliai maffia hatalmát gyorsan aláásta a határozott állami fellépés és a nép ellenállása, a ’Ndrangheta tovább erősödött. A szervezetet még az eredeti alapítók irányították, 141 régi pásztor és narancstermesztő család, akik Calabria elszigetelt völgyei és hegyi városai felett uralkodtak. Lóti-futijaik még mindig több milliárd eurót sajtoltak ki szép csendben a calabriai boltosokból, étteremtulajdonosokból és fagylaltkészítőkből – és eltették láb alól azokat az elvétve oda tévedő makacs carabiniereket, bírókat vagy politikusokat, akik az útjukba álltak. Ám az újonnan született internacionalizmus hatására a ’Ndrangheta is megváltozott. Mostanra már ők csempészték be Európába a heroin 70–80 százalékát. Több milliárd euróval lopták meg az olasz államot és az Európai Uniót. Világszerte illegális fegyverügyleteket bonyolítottak le bűnözőkkel, lázadókkal és terroristákkal, beleértve a szíriai polgárháború összes résztvevőjét is. Az ügyészek számításai szerint 2009-re a ’Ndrangheta birodalom ötven országra, azaz a bolygó negyedére terjedt ki Albániától Togóig, így állhat kapcsolatban egymással egy torontói maffiaháború egy melbourne-i ügyvéd meggyilkolásával, és egy egész brüsszeli negyed tulajdonjoga egy Cucino a Modo Mio („Ahogy én szeretem”) nevű kokainkiszállító pizzériával a New York-i Queensben. Akárhonnan nézzük is, az új évezred második évtizedének hajnalára a ’Ndrangheta a világ legbefolyásosabb bűnszervezetévé nőtte ki magát.

Amilyen könyörtelen erőszak hajtja ezt a globális birodalmat, olyan elképesztő gazdagság lett az eredménye. A szervezet évente 50–100 milliárd dollárnyi bevételt zsebelt be, ami az olasz GDP 4,5 százaléka, illetve a Fiat, az Alfa Romeo, a Lancia, a Ferrari és a Maserati együttes bevételének kétszerese.{3} Ennyi pénz tisztára mosása és elrejtése már önmagában egy külön üzletág. És a calabriaiak olyan mesteri szintre fejlesztették a pénzmosást, olyan ügyesen tolták ki a milliárdokat az éttermeken és építőipari cégeken, kis offshore bankokon és óriási pénzintézeteken, vagy akár a holland virágpiacon vagy az európai csokoládégyárakon keresztül, hogy Alessandra ügyészkollégái arra utaló nyomokat is találtak, hogy más – dél-európai, orosz, ázsiai, afrikai, latin-amerikai – bűnszervezetek is fizettek a ’Ndranghetának azért, hogy ugyanígy tüntessék el az ő bevételeiket is. Ez azt jelentette, hogy a ’Ndrangheta több százmilliárd vagy akár több billió illegális dollár áramlását irányította világszerte.

Az pedig, hogy a ’Ndrangheta világszerte szétszórta a globális bűnszervezetek pénzét, azt eredményezte, hogy a calabriaiak mindenkinek az életébe beszivárogtak. Több milliárd ember élt az ő házaikban, dolgozott az ő vállalataiknál, vásárolt az ő üzleteikben, evett az ő pizzériáikban, kereskedett a részvényeikkel, üzletelt a bankjaikkal, szavazott az általuk pénzelt pártokra és választotta meg az általuk pénzelt politikusokat. És mivel éppolyan gazdagok voltak, mint a legnagyobb cégek vagy bankok vagy kormányok, a ’Ndrangheta által kezelt pénz New Yorktól Londonon, Tokión és São Paolón át Johannesburgig mozgósította a piacokat, és volt hatással az emberek életére. Az új évezred első két évtizedében nehéz volt elképzelni még egy olyan emberi vállalkozást, amely olyan sok ember életére gyakorolt volna olyan nagy hatást. És az egészben az volt a legfigyelemreméltóbb, hogy a világon szinte senki nem hallott róla.

A ’Ndrangheta – kiejtése: ndrángetá, a görög andraganthateai szóból származik, ami köztiszteletnek örvendő bátor férfiak társaságát jelenti – még sok olasz számára is kész rejtély volt.{4} Ennek a tudatlanságnak pedig éppúgy része volt az előítélet, mint a megtévesztés. Sok északolasz el sem tudta képzelni, hogy délen is lehet valaki gazdag és sikeres. És valóban óriási volt a kontraszt. Északnak ott volt Firenze és Velence, a prosciutto és a parmigiana, a Barolo és a balzsamecet, a reneszánsz és a felvilágosodás, az AC Milan és az Inter Milan, a Lamborghini és a Maserati, a Gucci és a Prada, Caravaggio, Michelangelo, Pavarotti, Puccini, Galilei, Da Vinci, Dante, Machiavelli, Marco Polo, Kolumbusz Kristóf és a pápa. Délen viszont nem volt más, csak citrom, mozzarella és téli napsütés.

Alessandra tudta, hogy mindez az egységes Olaszország nagy hazugsága. Kétezer évvel korábban még a dél volt az európai civilizáció egyik bölcsője. De mire az északi generális, Giuseppe Garibaldi 1861-ben egyetlen nemzetté forrasztotta össze az olasz félszigetet, neki már a művelt, iparosodott és kulturált északot kellett egyesítenie a feudális, iskolázatlan és csatornázatlan déllel. Az ellentmondás túl nagynak bizonyult. Észak a kereskedelemnek köszönhetően felvirágzott. Dél hanyatlásnak indult, és déliek milliói hagyták el az otthonaikat, hogy kivándoroljanak Észak-Európába, Amerikába vagy Ausztráliába.

Idővel a Rómától délre fekvő tartományok Mezzogiorno néven váltak ismertté, ahol elviselhetetlenül tűz a déli nap, és unalmas, lusta parasztok és halászok népesítik be a vidéket Nápolytól az Észak-Afrika partjaitól 110 kilométerre fekvő Lampedusa szigetéig. A déliek többségét tekintve ez a lekicsinylő jellemzés durva sztereotípia volt. De Calabriára, a csizma orrára illett a leírás. Ez az észak-déli irányban 250 kilométeren át húzódó terület, amelyet a rómaiak Bruttiumnak hívtak, nem volt más, mint tüskés bozótos és sziklás hegyek sora itt-ott göcsörtös olajfák ligeteivel és finom szürke porral borított mezőkkel tarkítva. Ráadásul kísértetiesen kihaltnak is hatott: a több mint egy évszázados kivándorlásnak köszönhetően négyszer annyi calabriai és calabriai leszármazott élt külföldön, mint Olaszországban. Amikor Alessandrának vidékre kellett utaznia Reggióból, egy sor üresen álló város, lakatlan falu és elhagyott tanya mellett vitt az útja. Olyan volt, mintha valami óriási katasztrófa sújtotta volna a környéket – ami az évszázadokon át tartó, mindent felőrlő szegénység formájában igaz is volt.

Mégis megvolt ennek a helynek a maga nyers szépsége. Magasan fenn, a hegyekben farkasok és vaddisznók járták a bükk-, cédrus és magyaltölgyerdőket. A hegycsúcsok alatt mély sziklaszakadékok szélesedtek meredek szurdokokká, amelyek mélyén jéghideg folyók rohantak a tenger felé. Ahogy lankásabb lett a táj, az erdőket felváltották a szőlőtőkék és a nyári legelők, amelyeket a torkolatvidék síkságainak citrom- és narancsligetei követtek. Nyáron a nap porrá perzselte a földet, és aranyszínűre égette a szúrós bogáncsot. Télen a hegyeket hó borította, a parti sziklákat és a partokat pedig viharok tépázták.

Alessandra eltűnődött azon, hogy vajon nem a vidék vadsága plántálta-e bele a calabriaiakba ezt a kegyetlenséget. Természetes sziklaerődökre épült városokban éltek. A földjeiken csípős paprikát és bódító jázmint termesztettek, valamint nagy szarvú marhákat és hegyi kecskéket tenyésztettek, amelyeket egészben sütöttek meg a szőlő bütykös ágaival felfűtött tűzhelyeken. Az asszonyok csípős paprikával fűszerezték a szardíniát, és hónapokon át szárították a pisztrángot a szélben, mielőtt fanyar illatú, barna pörköltet főztek a húsából. A calabriaiak számára nagyon vékony volt a határ a szent és a profán között. Mindenszentek napján a délelőtti körmeneteket délután utcabálok követték, ahol az asszonyok hatalmas tányér maccheronit szolgáltak fel a ’nduja nevű csípős, lágy paprikamártással, amelynek olyan színe volt, mint a téglapornak, és amelyet olyan sötét vörösborral öblítettek le, amely elszínezte a szájukat és marta a torkukat. Amikor a nap korongja süllyedni kezdett, a férfiak eltáncolták a Tarantellát, amelyet eredetileg a mérgezőnek hitt farkaspók csípésének hatástalanítása céljából roptak. A férfiak órákon át versengtek egymással a mandolin hangjára, a kecskebőr dob ritmusára és a szerelmi csalódásról, anyai szeretetről vagy leszúrt szerető szívéből kispriccelő forró vérről szóló énekre, hogy eldöntsék, ki táncol a leggyorsabban és a leghosszabban. „Olaszország Görögországa”, írta az egyik újság, habár a valóságban ez sértés volt a görögökre nézve. Ión szomszédaival ellentétben Dél-Olaszország gazdasága semmiféle növekedést nem mutatott az ezredforduló óta. Egész Európában itt volt a legmagasabb a munkanélküliség aránya a fiatalok körében, több mint 50 százalék.

*

Azért délen is tapasztalható volt egyfajta fejlődés. Számos déli egyfajta gyarmatosítás eredményeként tekintett a Garibaldi által létrehozott, északi dominanciájú olasz államra. És mivel már úgyis sokan kárhoztatták őket, nemigen törődtek azzal, mit gondolnak az északiak arról, amit tesznek. Szerte Mezzogiornóban a brigantik uralkodtak a köztársaság megszületése óta. Egyesek családi csapatokba szerveződtek. Az egyesítés óta eltelt másfél évszázadban jó néhány nápolyi, szicíliai és calabriai család meggazdagodott. És miközben ezek a bűnöző lázadók titokban feldúlták a megszálló államot, a családjuk bizalmát és lojalitását, a könyörtelen becsületkódexet és a jogosnak érzett ellenállást kihasználva az omertà fátylát fonták a gazdagságuk elé. Calabriában a maffiafőnökök még 2009-ben is úgy öltözködtek, mint a narancstermesztők. Az olasz kormány csak az utóbbi néhány évben kezdte kapiskálni, hogy ezek a kegyetlen férfiak, madárarcú asszonyaik és zabolátlan fiaik a világ legnagyszerűbb bűnöző lángelméi közé tartoznak.

Azt viszont legalább nem övezte rejtély, hogy ki irányítja a ’Ndranghetát. Dél nemcsak gazdasági, hanem társadalmi tekintetben is elmaradott volt. A hagyomány szerint minden család egy miniatűr feudális királyság volt, amelyet a férfiak és a fiúk irányítottak. A férfiak nem sok hatalmat és függetlenséget adtak a nők kezébe, akiknek az egész élete a család szolgálatával telt. A középkori királyokhoz hasonlóan az apák már kamaszként kiházasították a lányaikat, hogy megpecsételjék a klánok közötti szövetségeket. A lányok és feleségek verése mindennaposnak számított. A férfiak számára a nők kívánatosak, de haszontalanok voltak, akikben nem lehetett megbízni, és akik képtelenek voltak irányítani a saját életüket, ezért a saját érdekükben szigorúan kordában kellett tartani őket. Azokat az asszonyokat, akik hűtlenek voltak (akár a húsz éve halott férjük emlékéhez), megölték, és ezt a saját apjuknak, fivérüknek, fiuknak vagy férjüknek kellett megtennie. A férfiak úgy tartották, hogy csak vérrel lehetett tisztára mosni a család becsületét. A holttestet pedig gyakran még el is égették vagy savval leöntötték, hogy biztosan kitöröljék a család szégyenét.

Ez a fajta családi perverzió bárhol és bármikor szokatlannak számított volna. Főként Olaszországban, ahol a család szinte szentnek számított.{5} Ez a szintű nőgyűlölet bizonyos ügyészeket arra indított, hogy a ’Ndranghetát az iszlamista militánsokhoz hasonlítsa. Az ISIS-hez vagy a Boko Haramhoz hasonlóan a ’Ndrangheta tagjai is rendszeresen terrorizálták a nőket, illetve szentnek és sérthetetlennek tartott becsületkódexük jegyében és az igazság nevében lemészárolták az ellenségeiket.

Úgyhogy igen, a calabriai ügyészek úgy gondolták, hogy egy Lea Garofalóhoz hasonló, a ’Ndranghetához tartozó nő sorsa valóban tragikus. És igen, a ’Ndrangheta könyörtelen szexizmusa még egy ok volt arra, hogy felszámolják a szervezetet. Magukat a nőket azonban mégsem vonták be a harcba. Szinte attól a naptól kezdve, hogy Alessandra 2009 áprilisában megérkezett Milánóból, a kollégái azt bizonygatták neki, hogy a nők a maffiában csak áldozatok. „A nők nem számítanak” – mondták.{6} Amikor tudomást szereztek Lea eltűnéséről, elszomorodtak a hír hallatán, főként azok, akik a tanúvédelmi programból ismerték Leát és Denisét. De Lea halála csupán a probléma egyik tünete – mondták. Nincs semmi köze az ügyhöz.

Alessandra azonban másként gondolta, pedig nem ismerte különösebben a családok dinamikáját. Alessandra harminckilenc éves volt, házas, gyermektelen, a megjelenése pedig – vékony alkat, kifogástalan öltözködés, rövid, egyenes haj éles, fiús választékkal – hűvös profizmusról árulkodott. De ha arról a bizonyos Családról volt szó, Alessandra biztosra vette, hogy a nők nélkülözhetetlen szerepet játszanak egy rokoni kapcsolatokra épülő bűnszervezetben. A család volt a maffia éltető eleme. A maffia, mint egy láthatatlan, elvághatatlan köldökzsinóron, a családon keresztül kapta az őt tápláló éltető erőt. A család szívében pedig az anya áll. Emellett – érvelt Alessandra –, ha a nők tényleg nem számítanának, miért tesznek kockára a férfiak mindent azzal, hogy megölik őket? A nők nem lehetnek pusztán áldozatok. Szicíliaiként és az igazságszolgáltatásban dolgozó nőként Alessandra azzal is tisztában volt, hogy a patriarchátus annak ellenére becsülte le a nőket, hogy nagyban függött tőlük. A legtöbb kollégája nem ismerte fel a ’ndranghetabeli nők szerepének fontosságát – mondta –, mert a legtöbben ők maguk is férfiak voltak. „És az olasz férfiakról általánosságban elmondható, hogy lebecsülik a nőket – mondta. – Ez itt a valódi probléma.”

Amikor Lea Garofalo eltűnt, az olasz újságok egy másik ügy kapcsán nap mint nap beszámoltak az Alessandra nézeteit igazoló bizonyítékokról. A sajtó ugyanis két éven át egy Giuliano Mignini nevű perugiai államügyész szörnyű vádjaitól és egyértelműen konzervatív nézeteitől volt hangos. Mignini azzal vádolt egy amerikai diákot, Amanda Knoxot, hogy – két férfi segítségével, akik közül az egyik öt napja együtt járt Knoxszal – megölte angol szobatársát, Meredith Kerchert. Mignini azt állította, hogy a két férfit megbabonázta Knox sátáni viselkedése. Mignini példáját követve az egyik ügyvéd úgy jellemezte Knoxot, mint „sátáni… ördöghöz hasonlatos démont, akit átjárt a bujaság”. Az ötvenkilenc éves, bigott katolikus Mignini, aki négy lány édesapja volt, később egy dokumentumfilmben beismerte, hogy habár a Knox ellen szóló, bíróság elé tárt bizonyítékok igencsak gyenge lábakon álltak, a lány „gátlástalan” természete és „erkölcstelensége” meggyőzte őt bűnösségéről. „Fiúkat vitt haza – érvelt. – Gyönyör bármi áron. Ez minden bűn forrása.”{7}

Knoxot és a barátját végül kétszer is felmentették, az ügyészeket pedig elmarasztalta Olaszország Legfelsőbb Bírósága, amiért „elképesztő hibák tömkelegére” alapozták a vádat. De Lea eltűnésének idején Knoxot már csak néhány nap választotta el attól, hogy első fokon bűnösnek találják, hiszen mindenki készpénznek vette Mignini történetét – miszerint ez az amerikai hajadon, aki hét férfival is lefeküdt, egy igazi sátánfajzat, aki a szexrabszolgáival megölette a szobatársát.

Alessandra nem oktatta ki kollégáit a női emancipációról. A magánéletben mindenki azt hisz, amit akar, és nem akarta, hogy úgy tűnjön, mintha különleges elbánásban szeretne részesülni. De ha az Európa legnagyobb maffiáját védő omertà megszegéséről volt szó, Alessandra úgy vélte, az államnak gyakorlati okokból igenis foglalkoznia kell a gengszterek előítéleteivel. A ’Ndrangheta volt a világon a legtökéletesebben működő bűnszervezet. Másfél évszázada állt fenn, több tízezren dolgoztak neki világszerte, és több tízmilliárd dollárt jövedelmezett évente. Ennek köszönhetően pedig nemcsak annak volt a legnagyobb akadálya, hogy Olaszország végre modern, egységes nemzetté váljon, hanem a nemzet szívét és velejét alkotó olasz családfelfogást is ördögi módon eltorzította. És mindössze néhány évvel azelőttig az olasz állam még csak a létezéséről sem tudott. Amikor Alessandra Reggio Calabriába érkezett, az Igazságügyi Palotában senki nem szolgálhatott számára durva becsléseknél többel arról, hogy hány ember áll a ’Ndrangheta alkalmazásában, vagy arról, hogy hol működik, vagy akár arról, hogy legalább évi 50 milliárd dolláros pontossággal mennyi pénzt keres. Az a fajta szabad akarat és függetlenség, amelyet Lea Garofalo képviselt, és az ennek eredményeként őt érő gyilkos sovinizmus azon ritka alkalmak közé tartozott, amikor a ’Ndrangheta felfedte magát. Ezenkívül Lea Carlo Cosco ellen szóló bizonyítékai révén pillanthattak be az ügyészek először a szervezet berkeibe. A ’Ndrangheta erőszakos fanatizmusa nemcsak tragikus – mondta Alessandra –, hanem óriási hibaforrás is. A megfelelő eljárás esetén akár egzisztenciális válságot is előidézhet. „A nők felszabadítása – folytatta érvelését Alessandra – a legjobb módszer arra, hogy legyőzzük a ’Ndranghetát.”

III.

Alessandra Cerreti 1970. április 29-én született a kelet-szicíliai kikötővárosban, Messinában.{8} A távol töltött huszonkét év alatt nagyon ritkán látogatott haza szülővárosába. Lakóhelyéről, Messina testvérvárosából mégis mindennap láthatta, hiszen Reggio Calabriát mindössze egy öt kilométer széles tengerszoros választja el Messinától. Rájött, hogy amíg ott élt, észre sem vette a város különböző arcait. Hajnalban a nap rózsaszín sugarai emelik ki a tereket, a sugárutakat és a pálmafákat a lila homályból. Délben olyan, mintha a nap az elsődleges színekkel festene tájképet: kék tenger, piros háztetők, sárga hegyek, délen pedig az Etna fehér csúcsa. A bágyadt naplementében, amikor megenyhül a szél, Messina a narancssárga csipkézetű felhők alatt visszasüllyed az alkonyatba. Az elbűvölő mediterrán éjszakát megfejthetetlen feketeség kíséri, amelyből kiviláglik egy igazgyöngysorként csillogó fehér fénysor a tengerparton végigfutó út mentén.

Ez a látvány generációk óta vonzza a művészeket és az írókat. Azok viszont, akik a Messinai-szoros mellett nőttek fel, tudják, hogy a hely igazi arca a föld alatt rejtőzik. A keskeny szoros víz alatti mélyét Afrika és Európa 50 millió évvel ezelőtti ütközése formálta, amikor is Afrika megkezdte útját a Föld középvonala felé. A Jón- és a Tirrén-tenger találkozásánál kialakuló áramlatok miatt ez a víz alatti szakadék az egyik legveszélyesebb hely a világ óceánjain. A kavargó áramlatok és erős örvények csapdába ejtik a jachtokat és a halászhajókat. A kiszámíthatatlan dagály a sziklák felé sodorja a kompokat és a teherhajókat. Azok, akik lekukkantanak a mélybe, dülledt szemű halakat, de akár cápákat és bálnákat is láthatnak a felszínre bukkanni a tengerfenék 250 méteres mélységéből. A szorosban örvénylő szelek csak fokozzák ezt a zűrzavart, amikor a meleg és a hideg levegő szokásos sorrendjét megcserélve létrehozzák a fata morganát, azaz a délibábot, amely azt akarja elhitetni az emberrel, hogy a horizonton megjelenő föld és hajók a fejük tetején állnak az égen.

A szárazföldön az emberiség történelme is ugyanilyen viharvert képet mutat. Reggiót és Messinát görög telepesek alapították. Később az ő királyukról, Italosról nevezték el az egész országot. De a szorost három évezreden át folyamatosan meghódították és kisajátították, először a szirakúzaiak Kr. e. 387-ben, majd a campaniaiak, a rómaiak, a vandálok, a lombardok, a gótok, a bizánciak, az arabok, a normannok, a német Hohenstaufen-királyok, az Anjouk, az Aragóniaiak, a spanyol Habsburgok (kétszer), a törökök, a berber kalózok, a reakciós francia Bourbonok és a bonapartisták, míg végül Giuseppe Garibaldi 1860–61-ben el nem foglalta Reggiót és Messinát az Olaszországot egyesítő háborúban. Reggióban és Messinában a megszállók gazdagságának emlékét őrzik a sárga kőből épült kikötők, az arab utcanevek és a Riacce Bronzes néven ismert műkincsek, azaz két, Kr. e. 450-ből származó, meztelen, szakállas harcost ábrázoló szobor, amelyet egy búvár fedezett fel Calabria partjainál 1972-ben. Ugyanakkor ára is volt ennek a korai globalizációnak. Ugyanis a szoros kikötőin keresztül hurcolták be Ázsiából Európába a fekete halált 1346-ban, amely a kontinens népességének kétharmadát kiirtotta. 1743-ban, mire a lakosság száma épphogy csak újra elérte a korábbi szintet, visszatért a pestis, és csak Messinában 48 000 ember halálát okozta. Ezek mellett a katasztrófák mellett az 1783-as és az 1894-es halálos földrengés már-már említésre sem méltó, nem úgy, mint az 1908. december 28-án bekövetkező rengés és az azt követő húsz méter magas cunami, amely 200 000 ember halálát okozva mind Reggiót, mind Messinát elárasztotta. A teljesen újjáépített testvérvárosokat azonban az 1943-as, Szövetségesek által végrehajtott bombázások ismét a földdel tették egyenlővé.

A viharok által megtépázott, katasztrófák által sújtott szoros lakóinak joggal volt okuk azt feltételezni, hogy el vannak átkozva. Sokan mágiával és népi bölcsességekkel próbálták magyarázni szenvedéseiket. Homérosz az Odüsszeiában két tengeri szörnyről írt, amelyek a szoros szemközti oldalain éltek. A Calabria felől lecsapó hatfejű Szkülla a tengerészeket rántotta le a hajók fedélzetéről, míg Szicília felől a Kharübdisz egész hajókat húzott a hullámok alá, amikor beszívta a vizet csillapíthatatlan szomjában. A rómaiak Vulcanus, a görögök pedig a Küklopsz tevékenységével magyarázták az Etna halálos kitöréseit, akik mindketten dühös, robbanékony lények voltak, és meglehetősen rossz véleménnyel voltak a halandókról. Az emberek a talpuk alatt érezhető rezgéseket annak tulajdonították, hogy Colapesce, egy halász fia egy napon lemerült a tenger mélyére, és meglátta, hogy Szicíliát egyetlen ingatag oszlop tartja csupán, ezért lent maradt a mélyben, hogy megakadályozza, hogy összedőljön, és amikor kezet vált, megremeg a föld. A Reggio felett megjelenő lebegő szigetekben Avalont vélték felismerni, ahová a varázslónő, Morgana Le Fay (akiről a fata morgana a nevét kapta) vitte a haldokló Artúr királyt. Úgy tartották, hogy odafönt volt a bolygó hollandi, egy szellemhajó is, amelyet arra kárhoztattak, hogy az idők végezetéig a világ óceánjait rója.

Alessandra egész életén át magával hordozta a szoros örökségét: a téli hidegről mindig eszébe jutó, mólókon fújdogáló hűs reggeli szellőt, vagy a nap első sugarainak simogatására szinte azonnal mézszínűre barnuló, hófehér karját. Gyűlölte, hogy az emberek gyakran szívesebben éltek egy mesevilágban, mint a valóságban. Míg a legtöbb gyerek boldogan élte gyerekkorát az istenek és égen úszó kastélyok között, Alessandrát egyáltalán nem hatották meg ezek a dolgok. A szörnyekről és tündérekről szóló mesék szórakoztatóak voltak ugyan, de Alessandra úgy érzete, csak elfedik a szörnyű valóságot. Minden nyáron figyelte, ahogy a messinai parti őrség egymás után húzza ki a vizes, lepedővel letakart hordágyakat a partra. Ő nem volt hajlandó bebeszélni magának, hogy ezek a sajnálatos, elkerülhető halálesetek egyfajta misztikus nagy terv részei. A többi légből kapott legendában sem látott különösebb logikát, amelyeket a szicíliaiak szigetük dicsőítésére találtak ki. 1975-ben, amikor Alessandra ötéves volt, egy huszonhat éves, Giovanni Fiannacca nevű messinai férfi 30 perc 50 másodperc alatt átúszott Calabriába, amivel olyan rekordot állított fel, amelyet 40 éven át senkinek nem sikerült megdöntenie. Alessandra szomszédai kijelentették, hogy ő minden idők legjobb hosszútávúszója egész Szicíliában. Alessandra azonban tudta – és tudta, hogy az összes szomszéd tudja –, hogy a férfi valójában úgy időzítette a szoros átúszását, hogy egybeessen egy rendkívül erős kelet–nyugat irányú áramlással, amely egy gumikacsát is átsodort volna Calabriába.

Egy másik életben, egy másik országban Alessandra talán elnézte volna ezeket az illúziókat, és megbocsátott volna az őket terjesztő hiszékeny felnőtteknek. De az ő otthona a Cosa Nostra szülőhelye is volt egyben. Az 1970-es évekre a szicíliai maffia ellenállás nélkül irányított mindent a szigeten. Állam volt az államban, adókat kényszerítettek ki az emberekből, a közbeszerzéseket elosztották a maffiacégek között, csaltak és gyilkoltak, hogy megőrizzék a pozíciójukat. És mégsem mondott senki semmit. A kérdezősködő kívülállóknak a szicíliaiak azt mondták, a maffia csak egy mendemonda, közhely vagy alaptalan szóbeszéd. Saját maguknak pedig mítoszt gyártottak belőle, és a bátorságra, tiszteletre és áldozatra épülő ősi szicíliai testvériségként gondoltak rá. Az már más kérdés, hogy maga a maffia terjesztette magáról ezeket a romantikus legendákat, és színezte ki őket olyan modern folklórelemekkel, mint például, hogy maffiózók vezették a második világháborúban Szicíliát felszabadító szövetséges tankokat. Az már más kérdés, hogy a szíve mélyén a legtöbb szicíliai tudta, hogy ez hazugság. A szigetlakók egyszerűen csak nehezen fogadták el azt a közönyt, amellyel a természet és az emberiség a szigetükre tekintett, ezért inkább nem néztek szembe azzal a szomorú igazsággal, hogy egyes szicíliaiak azáltal gazdagodtak meg, hogy kirabolták és meggyilkolták a többi szicíliait.

Alessandrát bántotta, hogy a szomszédai beletörődtek ezekbe a tévhitekbe, még akkor is, ha megértette őket. Évtizedekkel később a maffia kalandjairól szóló szenzációs újságcikkeket olvasva ugyanaz volt a véleménye, mint gyerekkorában. A zsarnokoskodásukról és gyilkosságaikról tanúskodó tények egyértelműek voltak. Miért akarják ezt valami másnak beállítani? Alessandra gyűlölte, ahogyan a kívülállók asszisztáltak a maffiamítosz elterjedéséhez. Mario Puzo amerikai ponyvaregényíró két héttel Alessandra születése előtt adta el saját, A keresztapa című könyvéből írott forgatókönyvét a Paramountnak 100 000 dollárért. Egy évvel később Francis Ford Coppola rendezésében, Al Pacino főszereplésével, Messinától 40 kilométerre délre, Savocában le is forgatták a filmet.

A film, amely minden idők egyik legnagyobb mozisikere lett, sok valós elemet tartalmaz. A Corleone család tényleg egy létező bűnszövetkezet volt Dél-Palermóban. Az 1950-es években tényleg volt egy vita a maffián belül a kábítószer-kereskedelemről, ami belső háborúhoz vezetett. Alessandra azonban megbocsáthatatlannak találta, hogy Hollywood a déliek tragédiáját kihasználva igyekezett hatásosabbá tenni a cselekményt. Egy szemernyit sem osztozott Coppola azok iránt a férfiak iránt érzett empátiájában, akik megölték a saját feleségeiket és barátnőiket. Ugyanakkor a nőket sem értette: hogy lehettek olyan magatehetetlenek és ostobák, hogy hagyták, a férfiak szerelemből árulásba taszítsák őket, majd fiatalon a halálukat okozzák? Ő egyáltalán nem érezte a film komor méltóságát vagy sötét pátoszát, amikor az iskolába tartva látta a csatornákat beszennyező vért. Alessandra nyolcéves korában két nagyravágyó főnök, Salvatore Riina („Corleone mészárosa”) és Bernardo Provenzano (aki azért kapta „a traktor” becenevet, mert az egyik informátor szavaival élve „letarolja az embereket”) totális maffiaháborút indított, amikor számos szicíliai riválisukat meggyilkolták.{9} Az ezt követő másfél évtizedet, amely nagyjából egybeesett Alessandra kamaszkorával, csak la mattanza, azaz „a mészárlás” néven emlegetik. Több mint 1700 szicíliai halt meg. Maffiózókat gyilkoltak a saját kocsijukban, az éttermekben és a nyílt utcán. 1982 novemberében Palermóban egyetlen nap leforgása alatt tizenkét maffiózót öltek meg tizenkét különböző merényletben. Ennek ellenére rengeteg külföldi turista látogatott el Messinába, és kért útbaigazítást a Keresztapa faluját keresve. Nem – gondolta Alessandra. Ez az egész egy szörnyű és tudatos átverés. Szemenszedett hazugság. És tenni kell valamit ellene.

Miközben a mattanza első hónapjaiban gyűltek a holttestek, Alessandra tanára megkérte nyolcévesekből álló osztályát, hogy írjanak egy fogalmazást arról, mik akarnak lenni, ha felnőnek. „Használjátok a képzeleteteket – mondta a tanár. – Bármik lehettek, bárhol a világon.” Alessandra osztálytársainak nagy részét az a gondolat hozta lázba, hogy messzire kerülhetnek a messinai erőszaktól és rettegéstől, ezért arról írtak, hogy hercegnők lesznek, Amerikába költöznek, vagy űrrakétával fellövik őket a Holdra. Alessandra viszont azt mondta, ő marad, ahol van. Én maffiaellenes államügyész akarok lenni – írta. – Rács mögé akarom juttatni a gengsztereket.

Ezért 1987-ben, tizenhét évesen Alessandra vonatra szállt, és elindult északra jogot tanulni. Amikor a vonat másnap befutott Milánó központi pályaudvarára, egy egészen más világban találta magát. De Alessandra gyorsan asszimilálódott. 1990-ben diplomázott a Milánói Egyetemen, 1997-ben Rómában bírói-ügyészi szakvizsgát tett, 2005-ben, harmincnégy évesen pedig felvételt nyert a milánói Maffiaellenes és Terrorelhárító Központba. Az elkövetkező négy évben a ’Ndrangheta észak-olaszországi terjeszkedését vizsgálta, leleplezett több milliárd eurónyi adócsalást a művészvilágban, bíróként elnökölt egy fontos terroristatoborzási ügyben, és egy csendes hétvégén hozzáment egy Paolo Blanca nevű, feltörekvő, maffiaellenes carabinieri tiszthez.{10}

Senkit nem lepett meg, hogy Alessandra szakmán belül házasodott. Nem sok kívülálló vállalná ugyanis egy maffiaellenes államügyész férjének szerepét. A nyomozásaik során élvezett nagy fokú autonómia volt ugyanis az egyetlen szabadság, amiben az olasz maffiaellenes államügyészeknek részük volt. Alessandra folyamatos életveszélynek volt kitéve, ezért páncélfal mögött élt – sokszor szó szerint, hiszen páncélajtós irodája és páncélozott autója volt –, és a nap huszonnégy órájában négy testőr kísérte őt mindenhová. Spontaneitásról szó sem lehetett; minden lépése egy nappal előre meg volt tervezve. Normális életről – baráti és családi találkozókról, szórakozásról, vásárlásról – szó sem lehetett. „Soha nem mentünk tömegbe, mert veszélyt jelentettünk volna másokra” – mesélte Alessandra. Ugyanebből az okból kifolyólag ő és Paolo régen eldöntötték, hogy nem akarnak gyereket. „Folyton csak aggódnék miatta – mondta. – Saját magamért és a férjemért nem aggódom.”

Alessandra nem örült, hogy ennyi áldozatot kell hoznia a munkájáért. De el kellett fogadnia ezt a tényt, mert tudta, hogy csak így harcolhat a maffia ellen. A maffia romantikájára és dicsőségére most is ugyanaz volt a válasza, mint Messinában: ragaszkodott a tényekhez. Alessandra tudta, hogy egyesek azt gondolják róla, rideg és zárkózott, hogy szürke életét a szabályok, a fegyelem és a bizonyítékok határozzák meg. Azt mondta magának, hogy szüksége van erre a távolságtartásra – a maffiózóktól, az áldozataiktól, sőt még az élettől is –, hogy képes legyen megőrizni a perspektíváját. A maffia szenvedély, vér, család, tragédia. A maffia ellenség. Ezért neki pont az ellentétének kellett lennie: intellektuálisnak, törvénytisztelőnek és tárgyilagosnak.

Ami egykor gyerekes makacsság volt, harminckilenc éves korára nyugalommá, higgadtsággá és önuralommá forrta ki magát. Igazságügyi palotabeli irodájában Alessandra spártai rendet tartott. A legendás szicíliai államügyészek, Giovanni Falcone és Paolo Borsellino fényképén kívül mindössze egy Iustitia istennőt ábrázoló grafitrajzot és egy Messinai-szorost ábrázoló pasztellképet akasztott ki a falra. A munkatársak előszeretettel csámcsogtak a fiatal államügyésznő jeges elhivatottságán. De ő, férfi kollégáinak várakozása ellenére nem félt, és nem volt érzelgős. Sokkal inkább megingathatatlan volt, lelkiismeretes és ijesztően higgadt – legale, mondták. Szenvtelensége miatt csak még megsemmisítőbbek voltak a szemrehányásai, ridegsége miatt pedig csak még lefegyverzőbbek voltak váratlan mosolyai.

Alessandra azért ebben a beszűkült, egyhangú életben is megengedett magának némi szórakozást. Paolóval együtt minden augusztusban külföldön nyaraltak a testőreik nélkül, és senkinek nem árulták el, hová mennek. „Csak ilyenkor lehetek szabad” – mondta. Az irodája egyik polcán ott sorakozott egy ötven hógömbből álló gyűjtemény három takaros sorba rendezve, és egy viccesen csicsás sorozat az elmúlt tíz év unalmas bűnügyi konferenciáinak összefoglalóiból. Alessandra szeretett csinosan öltözni. A bíróságon mindig karcsúsított fekete kosztümöt viselt egyszerű fehér blúzzal. Az irodában azonban gyapjúkendőt és bőrcsizmát vagy feszes farmert és motoros dzsekit vagy magas sarkút és ujjatlan nyári ruhát. A körmeit télen csokibarnára, nyáron pedig narancssárgára lakkozta. De nem azért, mert tetszeni akart a világnak, hiszen a maffiaellenes államügyészeket alig láthatja valaki. Inkább azért, mert ez jelentette számára a szabadságot. Hogy úgy végezhesse a munkáját, hogy ne kizárólag az határozza meg őt; hogy úgy fogadhassa el a munkájával járó korlátozásokat, hogy közben ne hagyja, hogy azok maga alá temessék; hogy egy igazi nő bájával és eleganciájával nézhessen szembe a több tízezer maffiózó által jelentett fenyegetéssel – ez volt az ő igazi stílusa: a férfiak brutális világában a valódi és rendíthetetlen nőiesség kinyilvánítása.

Az északon töltött idő alatt Alessandra mindvégig nyomon követte a déliek maffia ellen folytatott harcát. Hosszú és véres harc volt. Miután az állam az 1980-as években beavatkozott, és megpróbálta megfékezni a mattanzát, a bírók, a rendőrök, a carabinieri, a politikusok és az államügyészek is célponttá váltak. A Cosa Nostra egyedül Palermóban tizenegy bírót és államügyészt ölt meg. 1992. május 23-án a maffia több mint fél tonna robbanóanyagot robbantott fel az alatt a felüljáró alatt, amelyen Giovanni Falcone, Olaszország legünnepeltebb maffiaellenes államügyésze hajtott át a feleségével három rendőrségi testőr kíséretében. A robbanásnak akkora ereje volt, hogy még a szicíliai földrengésmérő berendezések is regisztrálták. Amikor értesült Falcone meggyilkolásáról, államügyész-kollégája, Paolo Borsellino, aki ugyanabban a palermói negyedben nőtt fel, és valahogy sohasem sikerült kilépnie Falcone árnyékából, megjegyezte: „Giovanni megint megelőzött.” Két hónappal később Borsellinót is megölték öt rendőrrel együtt egy autóba rejtett bombával Borsellino édesanyjának palermói otthona előtt. A robbanás hatására hat ház dőlt romba, valamint ötvenegy autó, furgon és teherautó gyulladt ki.