ERIN MORGENSTERN

CSILLAGTALAN TENGER

Erin Morgenstern: The Starless Sea

Copyright © 2019 by Erin Morgenstern LLC

Hungarian translation © Bosnyák Edit, 2019

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Erin Morgenstern: The Starless Sea

Doubleday, a division of Penguin Random House LLC, New York, 2019

Fordította: Bosnyák Edit

ISBN: 978-963-419-711-9 (epub)

ISBN: 978-963-419-712-6 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: Début Art

Book design by Pei Loi Koay

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Héjja Edit

Korrektor: Bobály Icu

Tördelő: Nagy Enikő

Műfaj: fantasy, szépirodalom

ELSŐ KÖNYV

ÉDES BÁNATOK

ÉDES BÁNATOK
Egyszer, valamikor régen…

Van egy kalóz a pincében.

(A kalóz egy hasonlat, ugyanakkor egy személy is.)

(A pincét, jogosan, börtönnek is lehet tekinteni.)

A kalózt a legkülönbözőbb kalóztettekért helyezték ide, amelyek mások szemében bűncselekménynek minősülnek, és az efféle dolgokban ők döntenek.

Valaki azt javasolta, hogy hajítsák el a kulcsot, de ott lóg a közelben egy falba vert kampón, egy megfakult karikán.

(Annyira közel van, hogy látszik a rács mögül. Ez arra emlékezteti a rabot, hogy szinte karnyújtásnyira van tőle a szabadság, de nem szerezheti vissza. Azok, akik a rács kulcs felőli oldalán jönnek-mennek, már nem emlékeznek erre. Megfeledkeztek a gondos pszichológiai tervezésről, amely megszokássá és kényelemmé kopott.)

(A kalóz rájön erre, de nem fűz hozzá megjegyzést.)

A börtönőr az ajtó mellett ül egy széken, rongyosra olvasott krimisorozatokat búj, és azt kívánja, bárcsak a saját maga idealizált, képzeletbeli változata lenne. Azon töpreng, hogy vajon a kalózokat és a tolvajokat csak a hajó és a kalap különbözteti-e meg egymástól.

Egy idő után leváltja egy másik őr. A kalóz nem tud rájönni, mi a pontos időbeosztásuk, mert a pincebörtönben nincs óra, és a tenger, amely a kőfalak mögött a partot nyaldossa, úgy morajlik, hogy elnyomja a reggeli és az esti harangszót.

Ez a börtönőr alacsonyabb, és nem olvas. Ő kizárólag önmaga akar lenni, nincs elég fantáziája ahhoz, hogy más személyiségek keljenek életre lelki szemei előtt, ezért nem képes együttérezni a rács mögött ülő férfival sem, pedig rajtuk kívül csak egy egér neszez a helyiségben. Amikor nem alszik, komoly figyelmet szentel a kalóz a cipőjének. (Többnyire alszik.)

Az őrségváltás után három órával bejön egy lány.

Egy vizeskancsót hoz, és néhány szelet kenyeret egy tányéron. Miközben leteszi őket a kalóz cellája elé, annyira remeg a keze, hogy kilöttyen a víz. Azután megfordul, és felszalad a lépcsőn.

A második éjszakán (a kalóz úgy sejti, hogy éjszaka van) a kalóz olyan közel megy a rácshoz, amennyire csak tud, ezért a lány szinte elérhetetlen távolságba dobja le a kenyeret, és majdnem az összes vizet kiönti.

A harmadik éjszakán a kalóz behúzódik a cella hátsó, sötétben úszó végébe, így a víz nagy része megmarad.

A negyedik éjszakán egy másik lány érkezik.

Ez a lány nem ébreszti fel az őrt. Halkan jár a köveken, és a léptei zaját elnyeli az egér motozása és a hullámok zúgása.

Amennyire látja, szemügyre veszi a sötét sarokban kuporgó kalózt, majd csalódottan felsóhajt, leteszi a kenyeret és a kancsót a rács elé. És vár.

A kalóz az árnyékban marad.

Néhány percnyi csönd után, amelyet csak a börtönőr hortyogása tör meg, a lány megfordul és elmegy.

Amikor a kalóz elveszi az ételt, látja, hogy a vízhez bort kevertek.

A következő éjszakán, az ötödiken, amennyiben éjszaka van, a kalóz a rácsnál várja a halk léptű lány érkezését.

A lány csak egy pillanatra torpan meg, amikor meglátja.

A kalóz a szemébe néz, és a lány állja a pillantását.

Kinyújtja a kezét a kancsóért és a kenyérért, de a lány leteszi őket a földre, miközben folyamatosan szemmel tartja a kalózt, és gondosan ügyel rá, hogy még a szoknyája szélét se érhesse el. Bátor, de óvatos. Amikor feláll, alig észrevehetően meghajol és biccent. A mozdulat egy tánc kezdetére emlékezteti a kalózt.

(A tánc kezdetét még a kalózok is felismerik.)

A következő éjszakán a kalóz tisztelettudóan betartja az egy lépés távolságot a rácstól, és a lány egy leheletnyivel közelebb megy hozzá.

Az ezt követő éjszakán a tánc folytatódik. Egy lépés előre, egy hátra, egy oldalra. A legközelebbi éjszakán a kalóz megint kinyújtja a kezét, hogy elvegye a lánytól, amit hozott. A lány ezúttal nem húzódik el, és a kalóz ujjai végigsimítják a kézfejét.

A lány minden éjjel egyre hosszabbra nyújtja a látogatását, de amikor az őr mocorogni kezd, és látszik, hogy mindjárt felébred, azonnal távozik, és hátra sem néz.

A lány két korsó bort hoz, amelyet együtt fogyasztanak el barátságos némaságban. Az őr abbahagyta a horkolást, mélyen és nyugodtan alszik. A kalóz sejti, hogy a lány keze van a dologban. Bátornak, szemérmesnek és okosnak találja.

A lány bizonyos éjszakákon nem csak kenyeret hoz. A köténye zsebei olykor narancsot és szilvát rejtenek, máskor történetekkel teleírt papírokba csomagolja a cukrozott gyömbért.

Bizonyos éjszakákon csak néhány perccel az őrségváltás előtt távozik.

(A nappalos őr újabban a cella közelében felejti a bűnügyi regényeit, mintegy véletlenül.)

Ma este az alacsony őr fel-alá járkál. Megköszörüli a torkát, mintha mondani akarna valamit, de hallgat. Leül a székére, és nyugtalan álomba merül.

A kalóz a lányt várja.

Üres kézzel érkezik.

Ez az utolsó éjszaka. Az akasztás előtti éjjel. (Az akasztófa csak egy hasonlat, habár elég kézenfekvő.) A kalóz tudja, hogy nem lesz következő éjszaka, ez az utolsó előtti őrségváltás. A lány a hátralévő órák számát is tudja.

Nem beszélnek róla.

Sohasem beszéltek egymással.

A kalóz megforgatja az ujjai között a lány hajtincsét.

A lány bedugja a fejét a rácson, az arca beszorul a hűvös fémrudak közé. Közel van, mégis egy világ választja el őket egymástól.

Ahhoz azonban elég közel, hogy a kalóz megcsókolja.

– Mesélj nekem egy történetet! – kéri a lány.

A kalóz engedelmeskedik.

ÉDES BÁNATOK
Három út létezik. Ez az egyik.

Valahol mélyen, a föld alatt, ahol nincs nap, sem hold, a Csillagtalan Tenger partján, alagutak és szobák labirintusa rejtőzik, amelyek tele vannak történetekkel. Némelyiket könyvekbe írták, befőttesüvegekbe zárták vagy a falakra festették. Másokat bőrre és rózsaszirmokra róttak. A padlót mesékkel burkolták, és bizonyos részeket kikoptattak belőlük a cipőtalpak. A kristályokba metszett legendák a csillárokat díszítik. A történeteket katalógusba veszik, gondozzák, és nagyra becsülik. A régi történeteket megőrzik, miközben az újak szárba szökkennek körülöttük.

Ez a hely folyamatosan terjeszkedik, mégis meghitt. Nehéz meghatározni a pontos méretét. A termek szobákat vagy galériákat rejtenek, a felfelé és lefelé kanyargó lépcsők falmélyedésekhez és oszlopcsarnokokhoz vezetnek. Mindenütt ajtók sorakoznak, amelyek felfedezésre váró új területekre, új történetekre és új titkokra nyílnak, és minden tele van könyvekkel.

Ez a hely egy szentély a történetmesélők, a történetőrzők és a történetek szerelmesei számára. Krónikák, történetírások és mítoszok között esznek, alszanak és álmodnak. Néhányan órákat vagy napokat töltenek odalent, mielőtt visszatérnek a fenti világba, mások viszont hetekig vagy évekig maradnak, hálófülkében alszanak egyedül vagy másokkal, és olvasással, tanulással, írással, eszmecserével és alkotással töltik az időt a lakótársaik társaságában vagy magányosan.

Azok közül, akik maradnak, csak kevesen választják ezt a helyet, ezt a templomot, amelyet a történeteknek emeltek.

Három út létezik. Ez az egyik.

Ez a szolgálattevők útja.

Azoknak, akik ezt az utat választják, egy teljes holdciklust magányos elmélkedéssel kell tölteniük, mielőtt elkötelezik magukat. Az elmélkedést mindenki csöndes elfoglaltságnak gondolja, de néhányan azok közül, akik hozzájárulnak, hogy bezárják őket egy vastag falú szobába, rájönnek, hogy senki sem hallja őket. Nyugodtan beszélhetnek, kiabálhatnak vagy üvölthetnek, mert ezzel nem szegik meg a szabályokat. Csak azok gondolják csöndes elfoglaltságnak az elmélkedést, akik még sohasem jártak abban a szobában.

Miután az elmélkedés véget ér, lehetőséget kapnak arra, hogy letérjenek az útról. Választhatnak egy másik utat, vagy felhagyhatnak az útkereséssel.

Azok, akik némaságban töltik az elmélkedést, többnyire letérnek az útról, és visszatérnek a felszínre. Hunyorognak a napsütésben. Néha eszükbe jut a lenti világ, amelynek egykor az életüket akarták szentelni, de az emlék olyan homályos, mint az álombéli táj.

Azok, akik üvöltenek, sírnak és jajveszékelnek, azok, akik órákon keresztül magukban beszélnek, többnyire készen állnak arra, hogy felavassák őket, amikor elérkezik az idő.

Ma éjjel, amikor újhold van, és az ajtó nyitva áll, egy fiatal nőre kerül a sor, aki az idő nagy részét énekléssel töltötte. Szégyellős, és nem szokott énekelni, de az elmélkedés első éjszakáján szinte véletlenül rájött, hogy senki sem hallja. Elnevette magát. Egyrészt magán nevetett, másrészt azon, hogy önként bezáratta magát egy luxuscellába, ahol az ágynemű tollból készült, a huzat pedig selyemből. A nevetését úgy verték vissza a kőfalak, mint a víz hullámait.

A szájára szorította a tenyerét, és arra számított, hogy mindjárt bejön valaki, de senki sem érkezett. Megpróbálta felidézni, hogy megtiltották-e neki a beszédet.

Hahózott, de csak a visszhang viszonozta a köszönését.

Beletelt néhány napba, mire összeszedte a bátorságát az énekléshez. Sohasem kedvelte az énekhangját, de a bezártság miatt megszabadult a szégyenérzettől és az elvárásoktól, ezért énekelni kezdett, először halkan, azután hangosan és bátran. Meglepően kellemesnek találta a falakról visszaverődő hangot.

Miután elénekelte az összes dalt, amelyet ismert, újakat írt. Azokban a pillanatokban, amikor nem jutottak eszébe szavak, jól csengő, nem létező szavakat talált ki.

Meglepte, hogy milyen gyorsan telik az idő.

Most kinyílik az ajtó, és belép rajta egy szolgálattevő.

Az egyik kezében egy kulcskarikát tart, amelyen rézkulcsok lógnak, a másik kezét kinyújtja a nő felé. A tenyerén egy kerek fémlap hever, amelyből egy méh alakja domborodik ki.

A méh elfogadása a következő lépés a szolgálóvá válás felé. A nő számára ez az utolsó lehetőség arra, hogy meggondolja magát.

A nő kiveszi a méhet a szolgálattevő tenyeréből. A férfi meghajol, és int neki, hogy kövesse.

A fiatal nő, akiből most szolgálattevő lesz, az ujjai között forgatja a meleg fémlapot, miközben végighaladnak a keskeny, gyertyákkal megvilágított alagutakon, amelyeknek a falait könyvespolcok borítják, és a tágas üregeken, amelyekben könyvekkel megpakolt székek, asztalok és szobrok állnak. A nő megsimogatja egy róka szobrát, amikor elmennek mellette. A népszerű szokás simára koptatta a faragott prémet az állat fülei között.

Egy férfi, aki egy vastag könyvet lapozgat, felpillant, amikor észreveszi őket, és amikor rájön, hogy mi történik, két ujját az ajkára szorítja, és odabiccent a nőnek.

A nőnek, nem az elöl haladó szolgálattevőnek. Egy olyan feladat előtt tiszteleg, amelyet a nő még nem kapott meg. A nő lehajtja a fejét, hogy elrejtse mosolyát. Kanyargós lépcsőkön és alagutakon keresztül folytatják az utat. A nő még sohasem járt erre. Megragadja az alkalmat, és szemügyre veszi a könyvespolcok között lógó festményeket, amelyek fákat, kislányokat és szellemeket ábrázolnak.

A szolgálattevő megáll egy aranyméhvel díszített ajtó előtt. Kiválaszt egy kulcsot a karikáról, és kinyitja vele a zárat.

Itt veszi kezdetét a felavatás.

Ez egy titkos szertartás. A részleteit csak azok ismerik, akik már részt vettek rajta, és akik tartják. A szertartás emberemlékezet óta ugyanúgy zajlik.

Amikor az aranyméhvel díszített ajtó kinyílik, és a jelölt átlépi a küszöböt, feladja a nevét. A fiatal nőt senki sem fogja többé a nevén szólítani, az a múltja részévé válik. Egy napon talán lesz majd egy másik neve, de ebben a pillanatban névtelen.

A szoba kicsi, kör alakú és nagy belmagasságú. Az elmélkedő zárkájának kicsinyített mása. Az egyik oldalán egyszerű, fából készült szék áll, mellette pedig egy derékmagasságú kőrakás, amelyen egy tálban tűz lángol. Csak a tűz fénye világítja meg a teret.

A rangidős szolgálattevő odaint a nőnek, hogy üljön le a székre. A nő engedelmeskedik. A tűz felé fordul, és a táncoló lángokat nézi, azután bekötik a szemét egy fekete selyemkendővel.

A szertartás látatlanban folytatódik.

A fémméhet kiveszik a kezéből. Egy darabig fémszerszámok csörömpölése hallatszik, azután erős nyomást érez a mellcsontján, mintha valaki erősen belefúrná az ujját. A nyomás hirtelen megszűnik, és éles, perzselő fájdalom veszi át a helyét.

(Utána rájön, hogy a fémméhet felhevítették a tűzben, és a szárnyas formát a mellkasára égették.)

A meglepetéstől nyugtalanná válik. A szertartás többi részére felkészült, de ez váratlanul érte. Rájön, hogy eddig egyetlen szolgálattevő csupasz mellkasát sem látta.

Néhány pillanattal ezelőtt készen állt, most azonban megrendült és elbizonytalanodott.

De nem szól, hogy hagyják abba. Nem mondja, hogy ezt nem akarja.

Meghozta a döntést, habár nem ismerhette az összes következményét.

A sötétben kinyitják a száját, és rácsöppentenek egy kis mézet a nyelvére.

Ezt azért teszik, hogy édes ízt érezzen utoljára.

Igazság szerint a szolgálattevők nem a mézet érzik utoljára. Az édes íz összekeveredik a vér, a fém és az égő hús ízével.

Amennyiben a szolgálattevők utólag beszámolhatnának az élményről, arról számolnának be, hogy a méz és a füst ízét érzik utoljára.

Nem tisztán édes.

Minden egyes alkalommal eszükbe jut, amikor kioltják egy méhviaszból készült gyertya lángját.

Ez emlékezteti őket az áldozathozatalukra.

De nem tudnak beszélni róla.

Önként mondanak le a nyelvükről. Lemondanak a beszéd képességéről, hogy jobban szolgálhassák mások hangját.

Kimondatlan esküt tesznek, hogy többé nem fogják elmondani a saját történeteiket. Így tisztelegnek azok előtt, akik előttük jártak, és akik utánuk következnek.

Ebben a mézízű fájdalomban, a széken ülve, a nő arra gondol, hogy üvölteni fog, de nem teszi. A sötétben úgy tűnik, mintha a tűz elborítaná az egész szobát, és alakokat látna a lángokban, pedig be van kötve a szeme.

A mellkasán lévő méh megrebbenti a szárnyait.

Miután kivágták és hamuvá égették a nyelvét, amikor a szertartás befejeződik, és megkezdődik a szolgálata, azután, hogy elnémították a hangját, életre kel a füle.

Jönni kezdenek a történetek.

ÉDES BÁNATOK
Szemfényvesztés

A fiú egy jósnő fia. Elérte azt az életkort, amikor nem tudja eldönteni, hogy büszke legyen-e erre vagy inkább eltitkolja, de ettől függetlenül a tény még tény marad.

Hazafelé sétál az iskolából. Egy kristálygömbökkel, tarot-kártyákkal, füstölőkkel, állatfejű istenségek szobraival és szárított zsályával telezsúfolt üzlet fölött lakik. (A zsálya illata mindent átitat, a cipőfűzőjétől kezdve egészen az ágyneműjéig.)

A fiú szokás szerint lerövidíti az utat egy keskeny sikátoron keresztül, amely az üzlet mögött húzódik. A téglafalakat sok helyütt falfirkák borítják, amelyeket bizonyos időközönként lemeszelnek, aztán újabb graffitiket pingálnak rájuk.

Ma a kreatív tagek és a buborékos betűkkel felírt disznóságok helyett csupán egyetlen műalkotás díszíti a fehér téglákat.

Egy ajtó.

A fiú megáll. Megigazítja a szemüvegét, hogy jobban lásson és meggyőződjön arról, hogy hihet a szemének, amely gyakran megcsalja.

Kiélesednek a körvonalak, és még mindig egy ajtót lát. Nagyobb, szebb és lenyűgözőbb, mint első ránézésre.

A fiú nem tudja pontosan, mire vélje.

Annyira elüt a környezetétől, hogy felhívja magára a figyelmet.

Az ajtó a sikátor távol eső, árnyékos részében húzódik, ahová nem süt be a nap, a színvilága mégis rendkívül gazdag, bizonyos helyeken fémesen csillog a festék. Sokkal kifinomultabb azoknál a falrajzoknál, amelyeket a fiú eddig látott. Tudja, hogy ennek a stílusnak akad egy hangzatos, francia neve, amely az optikai csalódáshoz kapcsolódik, de hirtelen nem jut az eszébe.

Az ajtót élesen elkülönülő geometrikus minták díszítik, amelyek úgy helyezkednek el a sima felületen, mintha mélységük lenne, mintha bele lennének vésve. A közepére, ahol a kukucskálónak kellene lennie, egy méh került, méghozzá olyan stilizált vonalakkal, amelyek tökéletes összhangot alkotnak a festett faragvány többi részével. A méh alatt egy kulcs van. A kulcs alatt pedig egy kard.

Az aranyszínű, látszólag háromdimenziós ajtógomb csillog, annak ellenére, hogy árnyék vetül rá. Az alatta lévő kulcslyuk olyan fekete, mintha nem is néhány fekete ecsetvonás lenne csupán, hanem egy tátongó lyuk, amely a kulcsra vár.

Az ajtó olyan furcsa és olyan szép, hogy a fiú nem talál rá szavakat, sőt azt sem tudja, hogy léteznek-e rá szavak vagy hangzatos, francia kifejezések.

Valahol ugatni kezd egy kutya, de a hangja távoli és tompa. A napot eltakarja egy felhő, amitől a sikátor hosszabbnak, keskenyebbnek és sötétebbnek, az ajtó pedig világosabbnak tűnik.

A fiú próbaképpen kinyújtja a kezét, hogy megérintse.

A lelkének az a része, amelyik még hisz a varázslatban, arra számít, hogy a hűvös levegő dacára meleg lesz. Arra számít, hogy megváltoztatta a téglák szerkezetét. Hevesen ver a szíve, és egy pillanatra megáll a keze a levegőben, mert az a része viszont, amelyik a másik felét gyerekesnek tartja, felkészül a csalódásra.

Az ujjbegyei a kard alatt találkoznak az ajtóval, és érzik a hűvös, kissé egyenetlen téglát a bársonyos tapintású festék alatt.

Ez csak egy fal. Csak egy fal, amelyre felfestettek egy szép képet.

Vagy talán mégsem.

Nem hagyja nyugodni az érzés, hogy ez több annál, mint aminek látszik.

Rászorítja a tenyerét a festett téglára. A fából készült ajtó színe alig néhány árnyalattal üt el a bőre színétől, mintha úgy keverték volna ki, hogy passzoljanak egymáshoz.

Az ajtó mögött egy másik hely van. Nem a fal mögötti helyiség. Több annál. A fiú tudja. A csontjaiban érzi.

Az anyja az efféle helyzeteket szokta jelentőségteljes pillanatnak hívni. Olyan pillanatnak, amelyik megváltoztatja az utána következőket.

A jósnő fia csak annyit tud, hogy ez az ajtó fontos, de még magának sem tudja megmagyarázni, miért.

A történetek elején szereplő fiúk sohasem tudják, hogy a történet elkezdődött.

A fiú követi az ujjával a kulcs vonalát, és megcsodálja. A kardhoz, a méhhez és az ajtógombhoz hasonlóan az is háromdimenziósnak látszik.

A fiú azon töpreng, hogy vajon ki festhette az ajtót, és mit jelenthet, ha jelent valamit egyáltalán. Talán csak a szimbólumok sugallnak valamit. Talán nem is egy ajtó, hanem valamiféle jel, vagy mindkettő egyszerre.

Ebben a jelentőségteljes pillanatban, ha a fiú elfordítja a festett ajtógombot, és kinyitja a létezhetetlen ajtót, minden megváltozik.

De nem nyitja ki.

Zsebre teszi a kezét.

Az egyik fele úgy dönt, hogy gyerekesen viselkedik, és túl nagy már ahhoz, hogy összekeverje a valóságot a képzelettel. A másik fele azonban úgy dönt, ha nem tesz egy próbát, nem fog csalódni, és abban a hitben fog élni, hogy az ajtó kinyílna, még akkor is, ha festett.

Egy darabig zsebre dugott kézzel méregeti az ajtót, azután elindul.

Másnap elfogja a kíváncsiság, és amikor visszamegy, azt látja, hogy az ajtót átfestették. A téglafalat olyan gondosan lemeszelték, hogy azt sem tudja megmondani, hol is volt pontosan.

Ezért aztán a jósnő fia nem jut el a Csillagtalan Tengerhez.

Még nem.

2015. január

Van egy könyv egy polcon az egyik egyetem könyvtárában.

Ebben nincs semmi szokatlan, de ennek a bizonyos könyvnek nem ott lenne a helye.

A könyv a regények közé lett besorolva, pedig a cselekmény zöme igaz, és a többi is elég közel áll a valósághoz. A könyvtárnak ebben a termében alig van mozgás, pocsékul van megvilágítva, és a polcokon áll a por.

A könyv egy gyűjtemény része, amelyet a tulajdonosa a végrendeletében adományozott a könyvtárnak. A könyveket hozzácsapták a könyvtári állományhoz, besorolták őket a Dewey-féle tizedes osztályozás szerint, a borítójuk belső oldalára vonalkódos matricát ragasztottak, hogy ki lehessen őket kölcsönözni a pultnál, és széthordhassák őket a szélrózsa minden irányába.

Ezt a bizonyos könyvet csak egyszer olvasta be a vonalkódolvasó, akkor, amikor bevitték a katalógusba. A lapjain nincs szerző megnevezve, ezért „Ismeretlen”-ként került a rendszerbe, és az I betűs szerzők között kezdte a pályafutását, de a körülötte lévő könyvek jövés-menése miatt vándorolt egy keveset. Néha leveszik, szemügyre veszik, azután visszateszik a helyére. Alig néhányszor ütötték fel, habár egyszer egy professzor alaposan áttanulmányozta az első pár oldalt, és elhatározta, hogy később még újra kézbe veszi, de végül megfeledkezett róla.

Mióta bekerült a könyvtárba, senki sem olvasta el az elejétől a végéig.

Néhány látogató fején (a feledékeny professzort is beleértve) átfutott a gondolat, hogy ez a könyv nem ide való. Talán a különleges gyűjteményben lenne a helye, abban a teremben, ahová a diákok csak írásos meghatalmazással léphetnek be, ahol folyamatosan köröző könyvtárosok őrzik a ritkaságokat, és ahonnan semmit sem lehet kikölcsönözni. Azoknak a könyveknek nincs vonalkódja, és olyanok is akadnak köztük, amelyekhez csak kesztyűben lehet hozzányúlni.

Ez a könyv azonban a hétköznapi állományban rostokol. Csak áll ott, nem kering, csupán elméletileg.

A könyv borítója sötétvörös vászonból készült, amely az évek során megfakult. Egykor aranyozott betűket nyomtattak rá, de az arany időközben lekopott, a betűk pedig bevésett jelekké halványultak. A felső sarka meghajlott, mert 1984-től 1993-ig egy nehéz könyv hevert rajta egy dobozban, a raktárban.

Ma egy januári nap van a diákok által J-szemeszternek nevezett időszakban, amikor még nincs tanítás, de már szívesen látják őket a campuson, ahol a diákok előadásokat és vitaesteket tartanak, és elkezdődnek a színdarabok próbái. Egy kis bemelegítés az ünnepek után, mielőtt visszazökkennének a szokásos kerékvágásba.

Zachary Ezra Rawlins azért van a campuson, hogy olvasson. Kissé gyötri a bűntudat, mert videojátékkal (meg visszajátszással és elemzéssel) kellene töltenie az értékes téli órákat a diplomamunkájához. De annyi időt ül monitor előtt, hogy szinte kényszeres vágyat érez arra, hogy rendes könyvet vegyen kézbe, úgy pihentesse a szemét. Emlékezteti magát, hogy sok a közös pont a videojátékokkal, de szinte mindenben talál közös pontot, ha erről van szó.

Úgy véli, hogy az olvasás ahhoz hasonlít, mint amikor az ember olyan játékot játszik, amelyben egy nála jobb játékos már meghozta helyette a döntéseket. (Habár néha azt kívánja, bárcsak újra divatba jönnének a kalandválasztós könyvek.)

Sok gyerekkönyvet is elolvasott (vagy újraolvasott), mert azok cselekménye történetszerűbb, noha kissé fél attól, hogy ez a közelgő életnegyedi válság jele. (Titkon arra számít, hogy az életnegyedi válság nála óraműpontossággal a huszonötödik születésnapján fog jelentkezni, és addig már csak két hónap van hátra.)

A könyvtárosok azt hitték, hogy irodalom szakos, de amikor az egyikük beszédbe elegyedett vele, kötelességének érezte bevallani, hogy valójában médiatudományt tanul. Amint lelepleződött, furcsa módon hiányolni kezdte a rejtett énjét. Úgy véli, hogy szögletes szemüvege és kötött pulóverei miatt valóban irodalom szakosnak néz ki. Zachary még mindig nem szokott hozzá a New England-i télhez, különösen ehhez a mostanihoz, mert állandóan szakad a hó. Több réteg gyapjúba és sálakba burkolja az ország déli részén felnövekedett testét, és mindenhová magával cipeli a forró csokoládéval töltött termoszát, amelybe néha löttyint egy kis konyakot is.

Két hét van hátra a januárból, és Zachary nagyjából kipipálta a gyermekkori klasszikusok listáját, legalábbis azokat, amelyeket megtalált a könyvtárban, ezért áttért azokra a kötetekre, amelyeket már régen el akart olvasni, illetve azokra, amelyeket véletlenszerűen választott ki az első oldalak alapján.

A szokásává vált, hogy minden reggel átmenjen a könyvtárba, a nyirkos csöndben kiválasszon magának egy művet, azután visszamenjen a szobájába, és egész nap olvasson. Leveri a csizmájáról a havat a világos előcsarnokban, a bejárat előtti szőnyegen, bedobja a Zabhegyezőt és A szél árnyékát a visszahozott könyveknek kitett dobozba, és azon töpreng, hogy vajon másfél év elteltével elbizonytalanodhat-e a szakiránnyal kapcsolatban. Azután eszébe jut, hogy kedveli a médiatudományt, ráadásul öt és fél éven keresztül irodalmat tanult, úgyhogy mostanra biztosan arra is ráunt volna. Olvasásból akar egyetemi diplomát szerezni. Nem akar dolgozatokat leadni, nem akar vizsgázni, csak olvasni.

Lemegy két emeletet, végighalad a folyosón, amelyet az egyetem régi fotói díszítenek, és belép a szépirodalmi részlegbe, amely szokás szerint üres. Zachary léptei visszhangoznak a polcok között. Az épületnek ez a szárnya régebbi, kisebb a belmagassága, a könyvek egészen a plafonig fel vannak pakolva, a teret halvány izzók világítják meg, amelyek állandóan kiégnek. Zachary arra gondol, hogy miután lediplomázott, és lesz pénze, adományozni fog a könyvtárnak egy bizonyos összeget kifejezetten arra, hogy ezen a részen kicseréljék a vezetékeket. Elegendő fény az olvasáshoz Z. Rawlins jóvoltából, aki 2015-ben végzett. Szívesen.

Megkeresi a W betűt, mert mostanában megkedvelte Sarah Waterst, és bár a katalógusban több cím is szerepel, csak A kis idegen van kint a polcon, ezért nem kell döntenie. Zachary ezután olyan írásokra vadászik, amelyekről a cím vagy a szerző alapján még nem hallott. Azokkal kezdi, amelyeknek üres a gerince.

Felnyúl egy olyan magas polcra, hogy egy alacsonyabb diáknak fellépőre lenne hozzá szüksége, és kihúz a sorból egy vászonborítású, borszínű könyvet. A borítóján sem szerepel a cím, ezért Zachary kinyitja, és elolvassa a címlapot:

Édes bánatok

Lapoz még egyet, hátha megtalálja a szerzőt, de rögtön elkezdődik a szöveg. Hátralapoz, de nincs benne köszönetnyilvánítás, sem jegyzet, csak egy vonalkódos matrica a hátsó borító belső oldalára ragasztva. Megint előrelapoz, de nem szerepel benne szerzői jog, sem dátum, sem semmiféle nyomdai adat.

A kötet egyértelműen régi, és Zachary keveset tud a könyvkiadás és a könyvkötés történetéről. Elképzelhető, hogy a régi művekben nem szerepelnek ezek az információk. Ettől függetlenül furcsának találja, hogy nem említik meg a szerzőt. Talán hiányzik belőle egy-két lap, vagy nyomdahibás. Átlapozza a szöveget, és megállapítja, hogy kitéptek belőle néhány oldalt, és ezek helyén csak papírcafatok éktelenkednek.

Zachary elolvassa az első oldalt, azután a következőt és az azutánit.

A feje fölött lévő izzó, amely az U–Z részleget világítja meg, villogni kezd, és kialszik.

Zachary kelletlenül becsukja a könyvet, és ráteszi A kis idegen tetejére, azután mind a kettőt a hóna alá csapja, és elindul velük a fényes előcsarnok felé.

A pult mögött álló diákkönyvtárosnak, akinek egy golyóstollal van összetűzve a kontya, meggyűlik a baja a rejtélyes kiadvánnyal. Először nem tudja beolvasni a vonalkódot, azután a gép egy másik könyvet dob ki.

– Azt hiszem, rossz a vonalkódja – közli, azután nyomkodni kezdi a billentyűzetet, és résnyire szűkített szemmel nézi a monitort. – Te ismered ezt a kötetet? – kérdezi végül a másik könyvtárostól, aki szintén a pult mögött áll.

A középkorú férfi, aki egy mutatós, zöld kardigánt visel, belelapoz a műbe, és összeráncolja a szemöldökét.

– Nincs szerzője. Ilyet még nem láttam. Melyik polcon volt?

– A szépirodalmi részlegen, a W betű környékén – feleli Zachary.

– Esetleg nézd meg a Névtelenek között – tanácsolja a zöld kardigános könyvtáros, miközben visszaadja a lánynak a könyvet, és egy másik látogató felé fordul.

A lány megint nyomkodni kezdi a billentyűzetet, és megrázza a fejét.

– Így sem találom – mondja Zacharynek. – Ez nagyon fura.

– Ha ez gondot jelent… – kezdi Zachary, de elhallgat, mert azt reméli, hogy a lány odaadja neki.

Érdekes módon máris ragaszkodik ehhez a kötethez.

– Semmi gond, berakom a fájlodba – feleli a lány. Beír valamit a számítógépbe, azután újra lehúzza a vonalkódot, és odatolja a két könyvet Zachary elé a diákigazolványával együtt. – Kellemes olvasást! – mondja vidáman, azután megint belemerül az olvasásba.

Zachary nem látja a könyve címét, csak azt, hogy valami Raymond Chandler írta. A J-szemeszterben a könyvtárosok mindig kedvesebbek, valószínűleg azért, mert ilyenkor kevesebb a dühös tanár és az unott diák, és több idejük marad a könyvekre.

Miközben Zachary a szobája felé gyalogol a hidegben, és alig várja, hogy végre belekezdjen a könyvbe, azon töpreng, vajon miért nem szerepelt a rendszerben. Rengeteg kötetet kikölcsönzött már, ezért többször ütközött kisebbfajta problémákba. Néha a vonalkódolvasó nem viszi a vonalkódot, de olyankor a könyvtárosok be tudják gépelni a számot. Vajon a vonalkódolvasó előtt hogyan iktatták őket, amikor a műveknek még papírkártyái voltak, amelyeket egy papírzsebbe bújtattak, és alá kellett írni őket? Most is jó érzés lenne aláírni, nem csak egy számnak lenni a rendszerben.

Zachary kollégiumi szobája egy téglaépületben van, amelyben a folyamatosan lemorzsolódó végzősök laknak. Az épületet befutotta a borostyán, amelyet most vastag hótakaró borít. Zachary felmászik a rengeteg lépcsőn a negyedik emeletre, a tetőtérbe. A szobája egyik fala ferde, az ablakai huzatosak, ezért pokrócokat terített eléjük, és van egy hősugárzója télire. A falakon falvédők lógnak, amelyeket az anyja küldött. Ezek otthonosabbá teszik a szobát, részben azért, mert lehetetlen kimosni belőlük a zsálya illatát. A szomszédja, aki művészettörténetet tanul, barlangnak hívja, habár inkább egy odúhoz hasonlít, de azokban általában nincsenek Magritte-poszterek és négy konzol. A síkképernyős, fekete tévé tükörként viselkedik. Azt is le kellene teríteni egy falvédővel.

Zachary leteszi a könyveket az asztalára, felakasztja a kabátját és berakja a csizmáját a szekrénybe, kimegy a folyosóra, és elindul a teakonyha felé, hogy készítsen magának egy bögre kakaót. Miközben arra vár, hogy a vízforralóban felforrjon a víz, azt kívánja, hogy bárcsak magával hozta volna a borszínű kötetet is, de elhatározta, hogy nem fog állandóan könyveket bújni. Így akar közvetlenebbnek és barátságosabbnak látszani, de egyelőre nem tudja, hogy bevált-e a terve.

Miután visszatér a kakaóval az odújába, beül a babzsákfotelbe, amelyet tavaly örökölt egy távozó diáktól. Eredetileg neonzöld ugyan, de Zachary letakarta egy barna, szürke és lila színű faliszőnyeggel, amely túl nehéz volt ahhoz, hogy felakassza a falra. A hősugárzót a lábára irányítja, kinyitja az Édes bánatokat ott, ahol akkor tartott, amikor az izzó kiégett a könyvtárteremben, és olvasni kezd.

Néhány oldal után a történet elemelkedik a valóságtól, és Zachary nem tudja megállapítani, hogy ez egy regény, egy novellagyűjtemény vagy egy történetbe ágyazott történet. Arra gondol, hogy talán később majd visszautal a korábbi részekre. Azután ismét új irányt vesz.

Zachary Ezra Rawlinsnak remegni kezd a keze.

A könyv első fejezete egy romantikus történet egy kalózról, a második egy beavatási szertartást ír le egy furcsa, föld alatti könyvtárban, a harmadik viszont egészen más.

A harmadik fejezet róla szól.

A fiú egy jósnő fia.

Arra gondol, hogy ez csupán véletlen, de amikor folytatja az olvasást, a részletek túlságosan egyeznek ahhoz, hogy kitaláció legyen. Lehet, hogy jó pár jósnő fiának a cipőfűzőjét áthatja a zsálya illata, de az nem túl valószínű, hogy ők is egy sikátoron keresztül rövidítik le az iskolából hazafelé vezető utat.

Amikor ahhoz a részhez ér, amelyik az ajtót írja le, leteszi a könyvet.

Megszédül. Feláll, mert attól fél, hogy mindjárt elájul, és arra gondol, hogy kinyitja az ablakot, de ehelyett felrúgja a kakaóval teli bögrét, amelyről teljesen megfeledkezett.

Gondolkodás nélkül elindul a teakonyha felé papírtörlőért. Felitatja a kakaót, és visszasiet a teakonyhába, hogy kidobja a nedves törlőkendőket. Elmossa a bögrét a mosogatóban. Csorba a széle, és arra gondol, hogy ez friss sérülés. A lépcsőház felől távoli nevetés hallatszik.

Zachary visszamegy a szobájába, és megbámulja a kötetet, amely közönyösen hever a babzsákon.

Ritkán szokta bezárni az ajtót, de most megteszi.

A kezébe veszi a könyvet, és alaposan megszemléli. A felső sarka meghajlott, és elkezdett rajta foszladozni az anyag. A gerincén néhány aranyszínű pötty látszik.

Zachary vesz egy mély lélegzetet, és újra kinyitja a könyvet. Arra az oldalra lapoz, ahol abbahagyta az olvasást, és erőt vesz magán, hogy befogadja a történetet, amely pontosan úgy alakul, mint amire számított.

Az emlékei kitöltik a leírás hiányzó hézagait: a meszelés csak a fal feléig tartott, és fölötte a téglák ismét vörössé váltak; a szemeteskonténer a sikátor másik végében állt; a tankönyvekkel teli hátizsák súlya húzta a vállát.

Számtalanszor eszébe jutott az a nap, de ez most más. Ezúttal a papíron szereplő szavak elevenítik fel az emlékeit, amitől tisztává és élővé változnak. Mintha csak tegnap történt volna, nem pedig több mint egy évtizeddel ezelőtt.

Maga előtt látja az ajtót. A tökéletes festési technikát. A trompe-l’oeil-hatást, amelyet akkor nem tudott megnevezni. A méhet aranyszínű, keskeny csíkokkal a hátán. A kardot, amelynek a hegye a kulcs felé mutat.

De amikor Zachary folytatja az olvasást, többet is megtud az emlékeinél.

Furcsának találja, hogy rábukkan egy könyvre, amely a saját élete egyik epizódját írja le, amelyről sohasem beszélt senkinek, és amelyet sohasem írt le, most mégis nyomtatásban olvassa vissza. Azt pedig még furcsábbnak találja, hogy a szöveg megerősíti azt a feltételezését, hogy abban a pillanatban, amikor az ajtó előtt állt a sikátorban, valami különlegessel találkozott, és elszalasztotta a kínálkozó alkalmat.

A történetek elején szereplő fiúk sohasem tudják, hogy a történet elkezdődött.

Zachary az oldal aljához ér, és lapoz. Arra számít, hogy a története folytatódik, de téved. A történet ismét új szálon megy tovább, egy babaházzal folytatódik. Végiglapozza a könyvet, hátha újra felbukkan a jósnő fia vagy a festett ajtó, de erről semmit sem talál.

Visszalapoz, és újra elolvassa azokat az oldalakat, amelyek a fiúról szólnak. Róla szólnak. Arról a helyről, amelyet nem talált meg az ajtó mögött, bármi legyen is a Csillagtalan Tenger. Már nem remeg a keze, de még mindig szédül és izzad, és eszébe jut, hogy végül elfelejtette kinyitni az ablakot, de képtelen abbahagyni az olvasást. Feltolja az orrnyergén a szemüveget, hogy jobban tudjon fókuszálni.

Nem érti, hogyan tudta valaki ilyen részletesen leírni a jelenetet, sem azt, hogy miért szerepel ez egy olyan műben, amely ránézésre sokkal idősebb nála. Megdörzsöli a megsárgult papírt az ujjai között, amely a szélei mentén szinte barna. Tapintásra vastag és érdes.

Vajon előre megjósolta őt valaki egészen a cipőfűzőjéig? Vajon ez azt jelenti, hogy a történet többi része is igaz? Létezik egy föld alatti könyvtár, ahol kivágott nyelvű szolgálattevők élnek? Igazságtalanság lenne, ha ő lenne az egyetlen létező személy a sok kitalált karakter között, de Zachary azt feltételezi, hogy a lány és a kalóz szintén valódi lehet. Az ötlet mégis annyira komikus, hogy hangosan felnevet.

Azon töpreng, vajon elment-e az esze, és végül úgy dönt, hogy ha el tud ezen gondolkodni, akkor valószínűleg nem, ami kifejezetten megnyugtató.

Ránéz az utolsó két szóra.

Még nem.

Egymást kergetik a fejében a kérdések.

Végül a méhmotívum és az emlékeiben élő ajtó kapcsán csak egyetlen kérdése marad:

Ez a könyv vajon arról a helyről származik?

Újra végigmustrálja, és megakad a szeme a hátsó borító belső oldalára ragasztott vonalkódon.

Zachary alaposan megvizsgálja, és azt látja, hogy eltakar valamit. A matrica alsó pereme alól kikandikál egy fekete tintafolt.

Enyhe bűntudat gyötri, amikor arra gondol, hogy leszedi. A vonalkód úgyis hibás volt, és ki kell cserélni… Habár egyelőre nem áll szándékában visszavinni a kötetet. Lassan és óvatosan lefejti a matricát, igyekszik egy darabban leszedni, és nem akarja felsérteni az alatta lévő papírt. Könnyedén lejön, és felragasztja az asztala sarkára, azután szemügyre veszi, mi van alatta.

Nem szavakat lát, hanem szimbólumokat, amelyeket belepecsételtek vagy más módszerrel belepréseltek a hátsó borítóba. Kissé megfakultak, de kivehetőek.

A tintafolt, amelyik kilátszott, egy kard markolata.

Fölötte egy kulcs van.

Afölött pedig egy méh.

Zachary Ezra Rawlins döbbenten mered azoknak a szimbólumoknak a kicsinyített mására, amelyeket az anyja üzlete mögött húzódó sikátorban látott, és azon töpreng, hogyan folytasson egy olyan történetet, amelyikről nem tudta, hogy ő szerepel benne.

ÉDES BÁNATOK
Kitalált élet

Babaháznak indult.

Egy miniatűr élőhelynek, amely fából, ragasztóból és festékből készült. Gondosan megmunkálták, hogy minden apró részletében hasonlítson egy igazi házhoz. Miután megépült, gyerekeknek ajándékozták, és ők játszottak vele. Hétköznapi eseményeket játszottak el benne lecsupaszítva és eltúlozva.

Babák is vannak hozzá. Egy család apával, anyával, fiúval, lánnyal és egy kiskutyával. Valódi ruhák tökéletes, kicsinyített másait viselik. A kutyának valódi a szőre.

A házban van egy konyha, egy nappali meg egy télikert. Hálószobák, lépcsők és padlás. Az összes helyiség tele van bútorokkal, miniatűr festményekkel, vázákkal és virágcsokrokkal. A tapéta különleges mintázatú. Az apró könyveket le lehet venni a polcokról.

A körömnagyságú cserepek fából készültek. Az apró ajtókat be lehet csukni és reteszelni. A ház lakattal és kulccsal záródik, és bővíthető, de többnyire zárva van. A babák életét csak az ablakokon keresztül lehet megfigyelni.

A babaház egy szobában van, a Kikötőben, a Csillagtalan Tenger partján. A története ismeretlen. Azok a gyerekek, akik játszottak vele, már régen felnőttek és elmentek. Senki sem tudja, hogyan került egy sötét hely sötét szobájába.

Nem fontos.

Az a fontos, ami kialakult körülötte.

Végtére is egy ház önmagában, a környezete nélkül semmit sem jelent. Kert és kutya nélkül. Az utca túloldalán lakó szomszéd nélkül, aki állandóan panaszkodik valamire. Utca és szomszédok nélkül. Házak, lovak és üzletek nélkül. Kikötő nélkül. Hajó nélkül. A tenger túlsó partján elterülő város nélkül.

Mindezek felépültek körülötte. Az egyik gyerek képzeletvilágát átvette egy másik, és még egy, és végül közös fantáziavilág lett belőle. Fém, ragasztó és papír segítségével díszítgették és bővítgették. Szerszámokkal, talált tárgyakkal és agyaggal. Még több ház épült. Még több baba költözött beléjük. Színek szerint szétválogatott könyvkupacokból alakul ki a táj. Papírból hajtogatott madarak repkednek az égen. Hőlégballonok ereszkednek le a felhők közül.

Vannak hegyek, falvak, városok, kastélyok, sárkányok és csillogó báltermek. Farmok pajtákkal és bolyhos pamutbárányokkal. Az időt egy létező óra tökéletes mása méri egy torony tetején. Van egy park tóval és kacsákkal. Egy tengerpart világítótoronnyal.

A világ a szoba köré szerveződik. Léteznek utak a látogatóknak, hogy eljussanak minden szegletbe. Az épületek alatt látszik egy asztal körvonala. A falakat borító polcokból távoli országok lettek, amelyek egy gondosan meghajtogatott, hullámzó papíróceán túlpartján magasodnak.

Babaháznak indult. Idővel több lett belőle.

Egy babaváros. Egy babavilág. Egy babauniverzum.

Folyamatosan tágul.

Azok, akik megtalálják a szobát, szinte kivétel nélkül kötelességüknek érzik, hogy hozzátegyenek valamit. Kipakolják a zsebeiket, hogy falat, fát, templomot építsenek. A gyűszűből kuka lesz. A használt gyufaszálakból kerítés. A leszakadt gombokból kerekek, almák vagy csillagok.

Tönkrement könyvekből készülő házakkal egészítik ki, vagy üvegszilánkokból záporesőt fabrikálnak. Elmozdítanak egy-egy figurát vagy épületet. Átterelik a miniatűr birkákat egyik legelőről a másikra. Átrendezik a hegyeket.

Néhány látogató órákig játszik a szobában, és történeteket talál ki. Mások körbenéznek, megigazítanak egy kidőlt fát vagy ajtót, és távoznak. Vagy átrendezik a kacsákat a tavon, és beérik ennyivel.

Mindenki hatással van a szobára, aki belép oda. Akkor is nyomot hagynak rajta, ha nem áll szándékukban. Amikor az ajtó halkan kinyílik, az enyhe fuvallat megzörgeti a bent lévő tárgyakat. Lehet, hogy kidől egy fa. Lehet, hogy az egyik babának leesik a kalapja. Lehet, hogy összedől valamelyik épület.

Egy rossz lépés porrá zúzhatja a barkácsboltot. Egy ingujj letépheti a kastély tetejét, és a hercegnő lebukfencezik a pázsitra. Törékeny hely.

Ha valamiben kár esik, többnyire nem tart soká. Valaki majd arra jár, és elvégzi a javítást. Visszateszi a lezuhant hercegnőt a párkányra. Ágakból és kartonpapírból újjáépíti a barkácsboltot. Új történeteket kanyarít a régiek helyett.

A középen álló ház másként változik. A bútorok átvándorolnak egyik szobából a másikba. A falakat átfestik vagy újratapétázzák. Az anya- és apababák külön-külön eltöltenek egy kis időt más babák társaságában valamelyik másik épületben. A lány és a fiú elmegy, visszatér, és megint útra kel. A kutya autókat és bárányokat üldöz, és elég bátor ahhoz, hogy megugassa a sárkányt.

A körülöttük lévő világ egyre nagyobbra dagad.

Néha beletelik egy kis időbe, mire a babák alkalmazkodnak a megváltozott körülményekhez.

Zachary Ezra Rawlins a beépített szekrény aljában ül a vállfákon lógó ingek és kabátok sűrűjében. Az ajtó csukva van. A hátát a falnak támasztja, ahol Narniának kellene lennie, ha ez egy valódi ruhásszekrény lenne. Egzisztenciális válságban szenved.

Kétszer is elolvasta az Édes bánatokat az elejétől a végéig, és talán harmadjára már nem kellett volna elolvasnia, de mégis megtette, mert képtelen volt elaludni.

Még most sem jön álom a szemére.

Hajnali három óra van, és Zachary a szekrényében ül. Gyerekkorában ott szeretett a legjobban olvasni. Évek óta nem tért vissza ehhez a szokásához, főleg nem itt, mert ez a szekrény meglehetősen kényelmetlen.

Időközben eszébe jutott, hogy azután kezdett el a szekrényben olvasni, mikor megtalálta az ajtót. A gyerekkori szekrénye sokkal kényelmesebbnek bizonyult. Mélyebb volt, és bevonszolt oda néhány párnát. Annak a hátulja sem Narniára nyílt, és ezt onnan tudja, hogy ellenőrizte.

Az Édes bánatoknak csak egy része szól róla, habár néhány oldal hiányzik belőle. A történet visszakanyarodik a kalózhoz és a lányhoz, de utána összefüggéstelenné válik, és befejezetlennek tűnik. A cselekmény túlnyomó része egy föld alatti könyvtárban játszódik. Nem, nem egy könyvtárban, hanem egy könyvközpontú fantáziavilágban, ahová Zachary nem jutott be, mert tizenegy éves korában nem nyitott ki egy falra festett ajtót.

Úgy tűnik, hogy nem a megfelelő képzeletbeli átjárókat kereste.

A borszínű könyv az ágy végében hever. Zachary nem akarja beismerni, hogy előle bujkál a szekrényben, ahol a könyv nem látja.

Egy egész könyv, és Zachary már háromszor elolvasta, mégsem tudja, mi legyen a következő lépés.

A könyv többi része kevésbé megfogható, mint az első pár oldal. Zacharynek az anyja miatt mindig is sajátságos elképzelései voltak a varázslatról. A természetgyógyászatot és a jövendőmondást viszonylag érti, de a könyvben szereplő dolgok bőven meghaladják azt, amit valóságként értelmez. Varázs varázslat.

De ha az a pár oldal, amelyik róla szól, valóságos, akkor talán a többi is az.

Zachary a térde közé szorítja a fejét, és igyekszik egyenletesen lélegezni.

Azon töpreng, hogy vajon ki írhatta. Ki látta őt abban a sikátorban az ajtó előtt, és miért jegyezte le? Az első történetek egyértelműen összekapcsolódnak: a kalóz elmeséli a szolgálattevő történetét, a szolgálattevő pedig látja a fiú, vagyis az ő történetét.

De ha ez egy történetbe ágyazott történet, akkor ki meséli el? Valakinek le kellett írnia, és bele kellett kötnie egy könyvbe.

Valaki valahol ismeri ezt a történetet.

Azon töpreng, hogy valaki valahol tudja-e, hogy ő a szekrénye aljában ül.

Zachary kimászik, és megmozgatja elgémberedett lábát. Kinéz az ablakon, és látja, hogy mindjárt hajnalodik. Az ég alja egy árnyalattal világosabb, mint másutt. Úgy dönt, hogy sétál egyet. A könyvet az ágyon hagyja. Azonnal viszketni kezdenek az ujjai. Magával akarja vinni, hogy újra elolvashassa. A nyaka köré tekeri a sálját. Nincs abban semmi különös, hogy az ember egy nap alatt négyszer elolvas egy könyvet. Begombolja a gyapjúkabátját. Az sem szokatlan, hogy egy könyv hiánya fizikai tüneteket okozzon. Ráhúzza a kötött sapkát a fülére. Sok egyetemista szokta a szekrényben tölteni az éjszakát. Felveszi a csizmáját. Bárkivel előfordulhat, hogy visszaköszön egy gyermekkori emléke egy szerző nélküli, rejtélyes könyv lapjairól. Felhúzza a kesztyűjét. Naponta megtörténik.

Bedugja a könyvet a kabátja zsebébe.

Zachary céltalanul tapossa a friss havat. Elhalad a könyvtár mellett, és egy emelkedő felé tart, ahol az alsóévesek kollégiumai vannak. Elkanyarodhatna a régi kollégiuma felé, de nem teszi, mert mindig furcsa érzés keríti hatalmába, amikor kívülről figyeli azt az ablakot, amelyiken régen kifelé nézett. A friss hó ropogva préselődik össze a csizmája alatt.

Többnyire élvezi a telet, a havat és a hideget, attól függetlenül, hogy nem érzi a lábujjait. Látja benne azt a csodát, amelyet akkor fedezett fel, amikor még csak könyvekben olvasott róla. Amikor életében először közvetlenül megtapasztalta, éjszaka volt, és hangosan kacagott, miközben hógolyókat gyúrt kesztyű nélkül az anyja farmháza mögött. Állandóan elcsúszott, mert utólag rájött, hogy a cipője nem volt megfelelő. Amikor erre gondol, bizseregni kezdenek az ujjai a vastag kesztyűben.

Mindig meglepi, hogy milyen csöndes a hó, amíg el nem olvad.

– Rawlins! – kiáltja valaki a háta mögött.

Zachary megfordul, és megpillant egy bebugyolált, csíkos sapkás alakot, aki neki integet, azután botorkálva elindul felé a fehér hóban, és közben bele-beleugrik a lábnyomaiba. Amikor már csak néhány lépésnyire van tőle, felismeri Katet, az egyik alsóévest, aki ismerősből szinte barát lett, elsősorban azért, mert a lány elhatározta, hogy mindenkivel megismerkedik, és Zachary átment a vizsgán. Kat egy videojáték-alapú, főzős blogot ír, és a többnyire ízletes kísérleteit általában a diáktársain szokta kipróbálni: Skyrim fahéjas csiga, BioShock krémes sütemény, Pac-Man konyakmeggy. Zachary úgy sejti, hogy a lány nem szokott aludni, és rendszeresen a semmiből szokott felbukkanni, hogy valamilyen indokkal kirobbantsa a szobájából, például elhívja táncolni vagy koktélozni. Zachary meglehetősen befelé forduló életmódot folytat, és hálás a lány barátságáért. Ezt még sohasem mondta el neki, de szinte biztosra veszi, hogy Kat anélkül is tudja.

– Szia, Kat! – üdvözli a lányt, amikor odaér hozzá, és őszintén reméli, hogy nem hallatszik a hangján, milyen rossz állapotban van. – Mit keresel itt ilyen korán?

Kat felsóhajt, és vág egy grimaszt. A sóhaj felhő formájában száll el a hidegben.

– Csak ilyenkor jutok be a laborba, hogy a még nem hivatalos projektjeimen dolgozzak. Na és te?

Kat megigazítja a vállán lógó táskát, és majdnem elesik. Zachary kinyújtja a kezét, hogy elkapja, de a lánynak sikerül visszanyernie az egyensúlyát.

– Nem tudtam aludni – feleli Zachary, és ez majdnem megfelel az igazságnak. – Még mindig azon az illatalapú projekten dolgozol?

– Igen! – Kat arcát félig eltakarja a sál, de így is látszik, hogy mosolyog. – Szerintem ez az immerzív[1] élmény kulcsa. A virtuális valóság kevésbé tűnik valóságosnak, ha nincs szaga. Egyelőre nem jöttem rá, hogyan lehetne otthon használni, de a helyspecifikus cuccal jól haladok. Tavasszal valószínűleg bétatesztelőkre lesz szükségem, ha érdekel a dolog.

– Ha valaha beköszönt a tavasz, benne vagyok.

Kat projektjei legendásak voltak a tanszéken, alaposan kidolgozott, interaktív installációk, és függetlenül attól, hogy Kat mennyire ítélte sikeresnek őket, mindenki sokáig emlékezett rájuk. Ehhez képest Zachary a saját munkáját elméletinek és begyepesedettnek tartotta, főleg azért, mert a munkája mások elemzéseinek az elemzéséből állt.

– Nagyszerű! – lelkendezik Kate. – Felveszlek a listámra. És örülök, hogy összefutottunk. Van programod ma estére?

– Nem igazán.

Zacharynek eddig nem is jutott az eszébe, hogy ez a nap folytatódni fog, a campuson a megszokott kerékvágásban halad majd minden, és ő az egyetlen, aki úgy érzi, hogy a feje tetejére állt a világ.

– Segítenél levezetni a J-szemeszteres órámat? – kérdezi Kat. – Héttől fél kilencig tart.

– A Harry Potter kézimunka-tanfolyamra gondolsz? Elég ügyetlenül bánok a kötőtűvel.

– Nem, az keddenként van. Ez egy vitafórum, aminek az a címe, hogy „Újítások a történetmesélésben”, és ezen a héten a videojátékokról lesz szó. Igyekszem minden órára egy társmoderátort is meghívni. Ezt az alkalmat eredetileg Noriko vállalta, de az utolsó pillanatban lemondta, mert elment síelni. Nagyon laza lesz, egyáltalán nem olyan, mint egy előadás. Nem kell felkészülnöd rá, csak a videojátékokról kellene beszélned egy fesztelen és intellektuális környezetben. Tudom, hogy ez fekszik neked, Rawlins. Ugye, eljössz? Kérlek!

Zachary csípőből nemet akar mondani, mert mindig nemet mond, amikor másokkal beszédbe elegyedik, de miközben Kat egyik lábáról a másikra ugrál, hogy felmelegedjen, úgy dönt, ez remek alkalom lesz arra, hogy egy kis időre kiverje a fejéből a könyvet és a vele kapcsolatos gondolatait. Végtére is Katnek pontosan ez a dolga. Nem árt, ha van az embernek egy ilyen barátja.

– Miért is ne, elmegyek.

A lány boldogan felhuhog. Ujjongása visszhangzik a hófödte pázsit felett, és két rosszkedvű varjú felröppen az egyik közeli fáról.

– Csodálatos vagy – közli Kat. – Hálából kötök neked egy hollóhátas sálat.

– Honnan tudod, hogy…?

– Ne viccelj! Ordít rólad, hogy hollóhátas vagy. Ma este találkozunk a Scott Hall társalgójában, amelyik hátul van, jobbra. Elküldöm neked SMS-ben a részleteket, amint kiolvadt a kezem. Te vagy a legjobb. Megölelnélek, de félek, hogy elesek.

– Értékelem a szándékot.

Zachary arra gondol, hogy itt a hóban megkérdezi Katet, hallott-e már a Csillagtalan Tengerről, mert ha valaki, akkor ő biztosan hallott egy lehetséges meséről, egy lehetséges, kitalált helyről, de ha hangosan kimondaná, túl valóságossá válna. Inkább végignézi, ahogy a lány elvánszorog a zárt iskolaudvar felé, ahol a médiatudomány tanszék épülete van, habár azt is elképzelhetőnek tartja, hogy a kémialabor felé igyekszik.

Zachary egyedül álldogál a hóban, és a lassan ébredező campust bámulja.

Tegnap olyan volt ez a hely, mint máskor. Szinte otthonos. Ma betolakodónak érzi magát. Vesz egy mély lélegzetet, és a fenyőillatú levegő megtölti a tüdejét.

A halványkék, tiszta égbolton csak két fekete pötty látszik. Az a két varjú, amelyik az előbb felröppent, lassan eltűnik a távolban.

Zachary Ezra Rawlins visszafordul, és elindul a szobája felé.

Miután leveszi a csizmáját, és lefejti magáról a téli rétegeket, előveszi a könyvet. Egy darabig a kezében forgatja, azután leteszi az asztalra. Nem látszik rajta, hogy egy egész világot magában foglal, de ez bármelyik könyvről elmondható.

Zachary félálomban behúzza a függönyöket, hogy kizárja a napsütésben csillogó, havas tájat, és azt az alakot, aki egy borzas fenyő árnyékából figyeli az út túloldaláról.

Órákkal később a telefonja csipogására ébred, amely a rezgéstől leesik az asztalról, de szerencsére nem lesz baja, mert egy piszkos zoknin ér földet.

este hét, scott hall, földszinti társalgó: be a főbejáraton, el a lépcső mellett, végig a folyosón, aztán jobbra, a kétszárnyú üvegajtó mögött van. a posztapokaliptikus verziója egy olyan szobának, ahol előkelő hölgyek szoktak teázni. korán ott leszek. te vagy a legjobb. <3 k.

A telefon kijelzője 17:50-et mutat, és a Scott Hall a campus túlsó végében van. Zachary ásít, kimászik az ágyból, és elmegy zuhanyozni.

Miközben a gőzben áll, arra gondol, hogy csak álmodta a könyvet, és ettől valamelyest megkönnyebbül, de a kellemes érzés hamar elmúlik, mert eszébe jut az igazság.

Bedörzsöli a bőrét a házi készítésű cukros mandulaolajjal, amellyel az anyja minden télen megajándékozza. Az idei adagnak vetiverillata van, mert az nyugtató hatású. Talán le tudná dörzsölni magáról azt a fiút, aki a sikátorban álldogál. Talán a valódi Zachary ott van valahol alatta.

Eszébe jut, hogy az ember sejtjei hétévenként lecserélődnek. Ő már nem az a fiú. Már kétszer maga mögött hagyta.

Olyan sokáig elidőzik a zuhany alatt, hogy igyekeznie kell. Felmarkol egy energiaszeletet, mert rájön, hogy egész nap nem evett. Bedobja a laptopját a válltáskájába, és elhúzza a kezét az Édes bánatok fölött, de végül A kis idegent teszi el.

Már félig kilépett a folyosóra, amikor visszafordul, és az Édes bánatokat is beteszi a táskájába.

Miközben a Scott Hall felé gyalogol, nedves haja kemény, göndör fürtökbe fagy, amelyek dörzsölik a nyakát. Annyi lábnyom keresztezi egymást a hóban, hogy alig van érintetlen hely a campuson. Zachary elhalad egy hóember mellett, amely kissé oldalra dől, és egy igazi, piros sálat visel. A korábbi egyetemi dékánok mellszobrait belepi a hó, csak az élettelen márványszemük és a fülük látszik ki alóla.

Amikor odaér a Scott Hallhoz, jó hasznát veszi Kat SMS-ének, mert még sohasem járt ebben az épületben. Elhalad a lépcső mellett, végigmegy a folyosón, és megtalálja az üvegajtót, amelynek az egyik szárnya nyitva van.

Nem biztos benne, hogy jó helyen jár. Az egyik karosszékben egy lány kötöget, néhány diák pedig éppen átrendezi a posztapokaliptikus teaparti bútorait. A székeken megkopott és felhasadt a bársonyhuzat, és némelyiket szigetelőszalaggal ragasztották meg.

– Hé, megtaláltál bennünket!

Zachary megfordul, és megpillantja Katet, aki egy teáskannával és csorba csészékkel megpakolt tálcát tart a kezében. A kabátja és a csíkos sapkája nélkül kisebbnek látszik, és borzas, rövid haja olyan benyomást kelt, mintha valami árnyékot vetne a fejére.

– Nem sejtettem, hogy a tea komoly – mondja Zachary, miközben segít letenni a tálcát a szoba közepén lévő dohányzóasztalra.

– A teával nem szoktam viccelni. Van Earl Grey, borsmenta és gyömbéres immunerősítő. És sütöttem kekszet.

Mire kitöltik a teákat és elrendezik a süteményestálakat, a diákok beszivárognak. Körülbelül tucatnyian lehetnek, de a székekre és a kanapékra akasztott kabátok és sálak miatt úgy tűnik, mintha többen lennének. Kat odakíséri Zacharyt egy antik székhez, amely az ablak előtt áll, és a kezébe nyom egy csésze Earl Greyt és egy hatalmas csokis kekszet.

– Helló mindenkinek! – üdvözli őket ezután, és a diákok lassan elcsendesednek. – Köszönöm, hogy eljöttetek. Látok néhány új arcot, akik nem voltak itt a múlt héten, úgyhogy talán kezdjük a bemutatkozással. Át is adom a szót a társmoderátoromnak.

Kat várakozásteljesen Zachary felé fordul.

– Oké… nos… engem Zacharynek hívnak – dadogja, miközben igyekszik lenyelni az utolsó falat kekszet. – Végzős média szakos hallgató vagyok, és elsősorban videojáték-dizájnnal foglalkozom, azon belül is pszichológiával és a nemek közti egyenlőséggel.

És tegnap találtam egy könyvet a könyvtárban, amelyben le van írva a gyerekkorom, ha már úgyis a történetmeséléssel kapcsolatos újításoknál tartunk – gondolja, de nem mondja ki hangosan.

A többiek is bemutatkoznak, és Zachary könnyebben megjegyzi a jellegzetes részleteket, és hogy kinek mi az érdeklődési köre, mint a neveket. Többen is színház szakra járnak, többek között egy lány, akinek különböző színűre festett rasztatincsei vannak, és egy szőke srác, aki egy gitártokra tette fel a lábát. A macskaszem formájú szemüveget viselő lány, aki ismerősnek tűnik, angol szakos, meg az a lány is, aki jóformán fel sem pillant a kötéséből. A többiek többnyire média szakos alsóévesek, és Zachary néhányukra emlékszik (a kék kapucnis és a lófarkas srácra, és arra a lányra, akinek kikandikál a tetoválása a pulóvere ujja alól), de egyiket sem ismeri olyan jól, mint Katet.

– Én pedig Kat Hawkins vagyok, végzős média és színház szakos, és az időm túlnyomó részében igyekszem a játékokat színházzá alakítani, a színházat pedig játékká. És süteményeket sütök. Ma este elsősorban a videojátékokról lesz szó. Tudom, hogy sok játékos van köztetek, de ha valakinek nem ismerős egy szó vagy kifejezés, akkor szóljon.

– Mi a „játékos” pontos definíciója? – kérdezi a kék kapucnis srác kissé kötekedő hangnemben.

Katnek alig észrevehetően elkomorul az arca.

– A magam részéről Gertrude Stein meghatározását tartom mérvadónak: a játékos az egy játékos és pont – szól közbe Zachary.

Megigazítja a szemüvegét, és utálja magát az okoskodásáért, de azt a srácot, aki mindent körül akar írni, még jobban utálja.

– Ma este elsősorban a szerepjátékokkal fogunk foglalkozni, azon belül is a történettel – folytatja Kat.

Felkéri Zacharyt, hogy mondjon néhány szót a játékokban lejátszódó történetekről, a karakterekről, a döntésekről és a következményeikről. Zachary ezeket a témákat már annyiszor kifejtette a különböző beadandó dolgozatokban és projektekben, hogy kifejezetten jóleső érzéssel tölti el, hogy olyan embereknek beszélhet róla, akik most hallják először.

Kat néha közbeszól, és hamarosan beindul a beszélgetés. A kérdéskörök vitákká alakulnak, és két korty tea és két falat keksz között többen is kifejtik a véleményüket.

A beszélgetés az immerzív színházra terelődik, ami az előző alkalom témája volt, azután visszakanyarodik a videojátékokhoz. Kivesézik a különbséget az egyszereplős és a nagyon sok szereplős online játékok között, ahol együttműködésre van szükség, és szóba kerül a virtuális valóság és a hagyományos társasjáték is.

Végül azt a kérdést kezdik el boncolgatni, hogy a játékosok miért játszanak történetalapú játékokat, és ez mitől olyan vonzó.

– Mindenki arra vágyik, hogy egy adott történet teremtette kereteken belül hozhasson döntéseket – mondja a macskaszem formájú szemüveget viselő lány. – A történet biztonságot ad, de közben nem kell lemondanunk a szabad akaratról.

– A játékos akarja eldönteni, hogy merre megy, mit fog tenni, és melyik ajtót fogja kinyitni, de ettől függetlenül meg akarja nyerni a játékot – teszi hozzá a lófarkas srác.

– Még akkor is, ha a győzelem azt jelenti, hogy a történet véget ér.

– Főleg akkor, ha a játéknak több lehetséges befejezése van – jegyzi meg Zachary, mert két éve pontosan erről a témáról írt dolgozatot. – Nem mi irányítjuk a történetet, hanem történetírókká válunk, és szükségessé válik az együttműködés.

– Ez a játékokban működhet a legjobban – mondja az egyik média szakos srác. – És talán az avantgárd színházban – teszi hozzá, amikor az egyik színház szakos tiltakozni kezd.

– Kalandválasztós digitális regények? – dobja be a kötögető angol szakos.

– Ha az ember kipróbálja az összes lehetőséget, és megmássza a döntési fákat, akkor azok is tökéletesen kidolgozott játékokká válnak – feleli a tetovált lány, aki beszéd közben hevesen gesztikulál a kezével. – A szöveges történetek létező narratívák, amelyekbe az ember belecsöppen, a játékok menet közben bontakoznak ki. Ha én dönthetem el, hogyan alakul a történet, akkor mágus akarok lenni, de egy klassz fegyvert mindenképpen szeretnék.

– Kissé elkanyarodtunk a témától – jegyzi meg Kat. – Mitől válik lenyűgözővé egy történet? Bármilyen történet. Alapfogalmakra gondolok.

– A változásoktól.

– A rejtélyektől.

– A kockázattól.

– A szereplők fejlődésétől.

– A romantikától – mondja a kék kapucnis srác. – Komolyan beszélek – teszi hozzá, miután néhányan meglepetten felé fordulnak. – Akkor a nemek közti feszültségtől. Ez jobban hangzik? Ez is igaz.

– A leküzdendő nehézségektől.

– A meglepetésektől.

– A mondanivalótól.

– És ki dönti el, hogy mi a mondanivalója? – töpreng hangosan Zachary.

– Az olvasó. A játékos. A közönség. Ők töltik meg mondanivalóval, még akkor is, ha nincs beleszólásuk az események menetébe, ha nem hoznak döntéseket. – A kötögető lány felszed egy leesett szemet, azután folytatja: – Mindenki másként értékel egy játékot vagy egy könyvet. Számomra van mondanivalója, mások számára viszont unalmas. A történetek személyes jellegűek. Van, aki képes azonosulni velük, van, aki nem.

– Ahogy már korábban is említettem, mindenki a részese akar lenni egy történetnek.

– Mindenki részese egy történetnek. Inkább olyan történetnek akarunk a részesévé válni, amelyet érdemes lejegyezni, és ez azért van, mert félünk a haláltól. Nem akarunk nyomtalanul eltűnni.

Zacharynek elkalandoznak a gondolatai. Öregnek érzi magát. Alsóéves korában nem volt ennyire lelkes, és azon töpreng, hogy őt is olyan fiatalnak látták-e a felsőévesek, mint amilyennek most ő látja ezeket a diákokat. Eszébe jut a táskájában lapuló könyv. Azon gondolkodik, hogy milyen érzés egy történet szereplőjének lenni. Vajon miért szánt olyan sok időt arra, hogy előremozdítson egy történetet, és vajon ezt hogyan mozdíthatná előre?

– Szerintem sokkal könnyebb szavakat írni egy papírra, és mindent az olvasó képzeletére bízni – mondja egy angol szakos lány, aki bolyhos, piros pulóvert visel.

– A papírra vetett szavak sosem könnyűek – feleli a macskaszem formájú szemüveget viselő lány, és többen is bólogatnak.

– Akkor egyszerűbbek. – A piros pulóveres lány felmutat egy tollat. – Egy egész világot létre tudok hozni ezzel. Lehet, hogy nem újszerű, de hatékony.

– Legalábbis, amíg ki nem fogy belőle a tinta – feleli valaki.

Megint más megjegyzi, hogy már kilenc óra van, mire többen felugranak, elnézést kérnek, és távoznak. A többiek kisebb csoportokra szakadva vagy párokban beszélgetnek, és néhány média szakos odamegy Zacharyhoz, hogy az órák és az előadók felől érdeklődjenek, miközben nagyjából rendet raknak a teremben.

– Nagyszerű volt, köszönöm – hálálkodik Kat, miután Zachary minden kérdést megválaszolt. – Jövök neked eggyel, és a hétvégén hozzákezdek a sáladhoz. Megígérem, hogy ezen a télen még hordhatod.

– Ez igazán kedves tőled, de nem fontos. Jól éreztem magam.

– Én is. Ó, és Elena a folyosón vár téged! Ő is beszélni akar veled.

– Oké.

Zachary nem emlékszik pontosan, hogy melyik az a lány. Kat megöleli búcsúzóul.

– Nem akar felszedni, mert előre figyelmeztettem, hogy a beállítottságod miatt nem jöhet szóba – súgja Zachary fülébe.

– Kösz, Kat.

Zachary elfojt egy grimaszt, mert utálja a címkéket, és tudja, hogy Kat valószínűleg pontosan így fogalmazott ahelyett, hogy azt mondta volna, hogy meleg.

Kiderül, hogy Elena a macskaszem formájú szemüveget viselő lány. A folyosó falának támaszkodik, és egy Raymond Chandler-könyvet olvas, a Hosszú búcsút. Zachary ekkor rájön, miért tűnt ismerősnek. Valószínűleg hamarabb beugrott volna neki, ha kontyba lett volna tűzve a haja.

– Helló! – mondja Zachary.

A lány kissé kábultan pillant fel a könyvből. Zachary tudja, hogy az ő arckifejezése is ilyen szokott lenni, amikor kirángatják az egyik világból, és belecsöppen a másikba.

– Szia! – feleli Elena magához térve a regénykábulatból, miközben elteszi a könyvet a táskájába. – Nem tudom, hogy emlékszel-e rám. Tegnap találkoztunk a könyvtárban. Te vetted ki azt a furcsa könyvet, amelyiknek a vonalkódját nem lehetett leolvasni.

– Igen, emlékszem – mondja Zachary. – Még nem olvastam el – teszi hozzá, bár nem tudja, miért érzi szükségét annak, hogy hazudjon.

– Miután elmentél, kíváncsi lettem – folytatja Elena. – A könyvtárban semmi sem történik, én pedig imádom a rejtélyeket, úgyhogy nyomozni kezdtem.

– Igazán? – Zachary füllentés miatti zavarát hirtelen kíváncsiság váltja fel. – És találtál valamit?

– Nem mondhatnám. A rendszer vonalkódokkal dolgozik, ezért ha nem ismeri fel a könyvet, nehéz megkeresni a fájlt, de eszembe jutott, hogy az a könyv elég réginek látszott, ezért lementem az irattárba, ahol a papír katalóguscédulákat őrzik fadobozokban. Sajnos ott semmit sem találtam, de sikerült megfejtenem a vonalkódját, néhány szám ugyanis azt jelzi, hogy mikor vették fel a könyvet a rendszerbe. Előkerestem azokat, amelyek vele egy időben érkeztek, és átnéztem a listát.

– Lenyűgöző könyvtárosi detektívmunka.

– Köszönöm. Sajnos csak annyit sikerült kiderítenem, hogy a könyv egy magángyűjteményhez tartozott. Egy fickó meghalt, aztán egy alapítvány szétosztotta a könyvtárát néhány iskola között. Frissítettem a fájlokat, és beírtam a címét, úgyhogy ha a többi könyv is érdekel, ki tudják nyomtatni neked a listát. Én általában reggelente vagyok bent, a tanítás kezdetéig. – Elena benyúl a táskájába, és előhúz egy összehajtott, vonalas füzetlapot. – Néhány valószínűleg a ritkaságok között lesz, és nem lehet kikölcsönözni. A tiédet felvittem a katalógusba, úgyhogy ha visszahozod, be tudjuk olvasni a vonalkódot.

– Köszönöm, hamarosan benézek – mondja Zachary, miközben elveszi a papírt. Tétel beszerezve, jegyzi meg egy hang a fejében.

– Oké. És örülök, hogy eljöttél ma este, érdekes beszélgetés volt. Viszlát!

Sarkon fordul, mielőtt Zachary elbúcsúzhatna tőle.

Széthajtja a lapot, amelyen két sor szerepel meglepően szép kézírással:

J. S. Keating magángyűjteményéből. Adományozás éve: 1993.

A Keating Alapítvány ajándéka.

ÉDES BÁNATOK
Három út létezik. Ez az egyik.

A papír sérülékeny, még akkor is, ha cérnával összefűzik, és vászonba vagy bőrbe kötik. A Csillagtalan Tenger partján fekvő Kikötőben a történetek többsége papírra van lejegyezve. Könyvekbe, papírtekercsekre vagy papírból hajtogatott madarakra, mely utóbbiak a plafonon lógnak.

De akadnak ezeknél sérülékenyebb történetek is. Némelyiket kövekre vésték, őszi levelekre írták vagy pókhálókba fonták.

Egyes történeteket selyembe csomagoltak, hogy ne porladjanak szét, némelyik már porrá hullott, és azokat urnákban őrzik.

Ezek sérülékeny holmik. Nem olyan tartósak, mint a rokonaik, amelyeket hangosan elmondanak, és kívülről megtanulnak.

És léteznek olyanok, akik szívesen végignéznék Alexandria pusztulását.

Mindig is léteztek. Mindig is lesznek.

Éppen ezért mindig vannak őrzők is.

Sokan a feladatuk teljesítése közben vesztették életüket, a többségük azonban egyszerűen megöregedett és meghalt. Az idő végzett velük.

Az őrzők általában mindig őrzők maradnak.

Az őrzői munka feltétele a bizalom, éppen ezért próbára teszik a jelentkezőket.

A próbatétel hosszadalmas és körülményes eljárás.

Senki sem jelentkezhet önként őrzőnek. Kiválasztják őket.

A lehetséges őrzőket felkutatják és megfigyelik. Tüzetesen megvizsgálják. Minden mozdulatukat, minden döntésüket és minden cselekedetüket feljegyzik a láthatatlan bírák. A bírák hónapokon, néha éveken keresztül csupán megfigyelnek, és csak utána kezdődnek a próbatételek.

A lehetséges őrzők nem tudják, hogy próbára teszik őket. Ez azért fontos, hogy őszinte legyen a reakciójuk. Sokan utólag sem jönnek rá, hogy próbára tették őket.

Azok a jelöltek, akik a kiválasztás kezdeti szakaszában kiszóródnak, sohasem fogják megtudni, hogy kiválasztották őket. Élik az életüket, és másik utat választanak.

A jelöltek többségét a hatodik próbatétel előtt kiszórják.

Sokan nem jutnak el a tizenkettedikig.

Az első próbatétel ritmusa mindig azonos, függetlenül attól, hogy a Kikötőben vagy azon túl zajlik-e.

Egy nagy könyvtárban egy kisfiú könyveket keres. Elüti valamivel az időt, mielőtt a nővérével találkozik. Lábujjhegyre áll, hogy elérje a feje felett lévő könyveket. Már nem a gyerekkönyvtárba jár, de még nem ér fel minden polcot.

Egy sötét szemű, zöld sálas nő, akiről a kisfiú úgy véli, hogy nem könyvtáros, leveszi neki azt a könyvet, amelyik után nyújtózkodik, és a fiú szégyenlősen köszönetet mond. A nő megkérdezi tőle, hogy kérhet-e cserébe egy szívességet. A fiú igent mond. A nő ekkor egy vékony, barna bőrkötéses könyv felé biccent, amely egy közeli asztalon hever, és megkéri a fiút, hogy tartsa szemmel.

A kisfiú beleegyezik, a nő távozik. Múlnak a percek. A fiú folytatja a keresgélést, de közben szemmel tartja a vékony, barna könyvet.

Eltelik még néhány perc. A fiúnak megfordul a fejében, hogy a nő keresésére indul. Ránéz az órájára. Hamarosan neki is mennie kell.

Azután elsétál mellette egy nő, és elveszi a könyvet az asztalról.

Ennek a nőnek sötét szeme van, és zöld sálat visel. Hasonlít az előzőhöz, de nem ugyanaz az ember. Amikor el akar sétálni a könyvvel, a fiú összezavarodik és pánikba esik.

Rászól a nőre, hogy álljon meg. A nő megfordul, és értetlenül felvonja a szemöldökét.

A fiú azt dadogja, hogy ez a könyv valaki másé.

Az új nő elmosolyodik, és közli vele, hogy egy könyvtárban vannak, ahol a könyveknek nincs gazdájuk.

A fiú majdnem útjára engedi. Az is megfordul a fejében, hogy ez talán mégis ugyanaz a nő. Nagyon hasonlítanak egymásra. Ráadásul mindjárt el fog késni. Egyszerűbb lenne nem foglalkozni a könyvvel.

De újra tiltakozni kezd. Hosszadalmasan elmagyarázza a nőnek, hogy megígérte valakinek, hogy vigyázni fog rá.

Végül a nő enged, és odaadja a kisfiúnak a könyvet.

A kisfiú a mellkasához szorítja a nehezen megszerzett holmit.

Nem tudja, hogy próbára tették, de ettől függetlenül büszke magára.

Két perccel később visszatér az előző nő. A kisfiú ezúttal felismeri. Világosabb a szeme, halványabb a sálján a minta, és a jobb fülében lóg egy aranykarika, nem a balban.

Odaadja neki a vékony, barna könyvet, és a nő köszönetet mond a szolgálataiért. Benyúl a táskájába, elővesz egy celofánba csomagolt cukorkát, és a szájára szorítja az ujját. A fiú a zsebébe teszi, mert tudja, hogy a könyvtárba tilos ilyesmit behozni.

A nő megint köszönetet mond, és a könyvvel együtt távozik.

A fiút legközelebb csak hét év múlva fogják személyesen megkeresni.

A kezdeti próbatételek hasonlóak ehhez. A gondoskodást, a tiszteletet és a részletekre való odafigyelést tesztelik. Megfigyelik, hogy a jelölt hogyan tűri a mindennapos igénybevételt vagy hogy viseli az extrém helyzeteket. Felmérik, hogyan kezeli a csalódást vagy a macskája elvesztését. Néhány jelöltet arra kérnek, hogy tegyenek tönkre egy könyvet, például égessék el. (Azok, akik megteszik, mind megbuknak, függetlenül attól, hogy milyen könyvről van szó.)

Azok, akik megbuknak, kiszóródnak.

A tizenkettedik próbatétel után a lehetséges őrzőkkel tudatják, hogy a jelöltek között vannak. Azokat, akik nem odalent születtek, leviszik a Kikötőbe, és olyan szobákban szállásolják el őket, ahová a lakók sohasem lépnek be. Tanulnak, és újra próbára teszik őket különféle módokon. Tesztelik az akaraterejüket, a pszichés állapotukat, a rögtönzési képességüket és a képzelőerejüket.

A folyamat három évig tart. Sokan kiszóródnak. Mások feladják. Néhányan rájönnek, hogy a kitartás fontosabb a teljesítménynél.

Ha három éven keresztül kitartanak, kapnak egy tojást.

A kiképzés és a tanulás véget ér.

Ezek után csak annyi a dolguk, hogy hat hónap elteltével ugyanazt a tojást épségben visszavigyék.

Ezen a próbatételen sok próbaidős őrző elbukik.

Azoknak, akik magukkal viszik a tojást, csak a fele tér vissza.

A próbaidős őrzőt az ép tojással a kezében egy rangidős őrző elé kísérik. A rangidős őrző a tojás felé biccent, a próbaidős őrző pedig odanyújtja neki a tenyerén.

A rangidős őrző kinyújtja a kezét, de nem veszi el a tojást, hanem ráhajlítja a próbaidős őrző ujjait.

Ezután a rangidős őrző összenyomja a próbaidős őrző ujjait, és a tojás eltörik.

A próbaidős őrző tenyerében nem marad más, csak összetört tojáshéj és por. Az aranyszínű por sohasem tűnik el egészen a tenyerükről, még évtizedekkel később is ott csillog.

A rangidős őrző nem tart beszédet a sérülékenységről és a felelősségről. Nem kell szavakba öntenie. Mindenki érti.

A rangidős őrző helyeslően bólint, a próbaidős őrző a kiképzés végéhez ért, és elkezdődik a beavatás.

Miután a próbaidős őrző átment a tojásteszten, elviszik egy túrára a Kikötőben.

Megmutatják neki a Szívben lévő ingaórát, a nagyobb csarnokokat, az épületszárnyban lévő lakrészeket, az olvasótermeket, a borospincét, a báltermet, amelyben egy akkora kandalló van, hogy még a legdélcegebb őrzőnél is magasabb.

Olyan helyiségeket mutatnak neki, amelyeket az őrzőkön kívül senki sem látott. Titkos szobákat, lezárt és elfeledett szobákat. Mélyebbre hatolnak, mint a lakók és a szolgálattevők. Maguknak gyújtanak gyertyát. Olyasmiket látnak, amiket rajtuk kívül senki sem. Azt látják, ami ezelőtt történt.

Nem tehetnek fel kérdéseket. Csak megfigyelhetnek.

Kisétálnak a Csillagtalan Tenger partjára.

Amikor a túra véget ér, a próbaidős őrzőt beviszik egy apró helyiségbe, ahol tűz lángol, és egy szék áll benne. Az őrzőt leültetik, és feltesznek neki egy kérdést.

Feláldoznád ezért az életed?

Az őrzők igennel vagy nemmel válaszolnak.

Azok, akik igennel válaszolnak, ülve maradnak.

Bekötik a szemüket, és hátrakötik a kezüket. Széthúzzák a köpenyüket vagy az ingüket, hogy szabaddá tegyék a mellkasukat.

Egy láthatatlan művész, akinél tű és tinta van, újra meg újra beleszúr a bőrükbe.

Minden őrzőre egy körülbelül tízcentis kardot tetoválnak.

Minden egyes kard különleges. Nincs két egyforma. Mindegyik kifejezetten az adott őrző számára készül. Némelyik egyszerű, mások díszesek és részletgazdagok. Némelyik fekete, de van, amelyik szépia- vagy aranyszínű.

Amennyiben egy próbaidős őrző nemmel válaszol, a számára tervezett kardot katalógusba veszik, és nem készül belőle tetoválás.

De ebben a szobában kevesen mondanak nemet azok után, amit láttak. Nagyon kevesen.

Azoknak is bekötik a szemét, és hátrakötik a kezét.

Egy hosszú, hegyes tűt döfnek át a szívükön.

Viszonylag fájdalommentes halál.

Ebben a szobában már nem lehet másik utat választani azok után, amit láttak. Választhatják azt, hogy nem lesznek őrzők, de a halál az egyetlen megoldás.

Az őrzőknek nincs megkülönböztető jelzésük. Nem viselnek köpenyt, sem egyenruhát. Átveszik egymástól a feladatokat. A többségük a Kikötőben marad, de néhányan észrevétlenül a felszínt járják. A tenyéren csillogó aranypor semmit sem jelent azoknak, akik nem értik a jelentőségét. A tetovált kardot könnyű elrejteni.

Nem látszik rajtuk, hogy valamit szolgálnak, pedig így van.

Ők tisztában vannak vele, hogy mit szolgálnak.

Hogy mit védelmeznek.

Értik, hogy mik ők, és csak ez számít.

Értik, hogy őrzőnek lenni azt jelenti: mindig készen állnak a halálra.

Őrzőnek lenni azt jelenti, hogy a mellkasukon viselik a halál bélyegét.

Zachary Ezra Rawlins a folyosón áll, és a füzetlapot bámulja, amikor Kat kilép a társalgóból a meleg ruháiba burkolózva.

– Ezek szerint még itt vagy – állapítja meg.

Zachary összehajtja a lapot, és beteszi a zsebébe.

– Mondta már neked valaki, hogy kiváló megfigyelő vagy? – kérdezi, és Kat belebokszol a karjába. – Ezt megérdemeltem.

– Lexivel elmegyünk a Griffbe egy italra. Velünk tartasz?

Kat a háta mögé mutat a válla fölött. A rasztahajú lányt hívják Lexinek, aki éppen felveszi a kabátját.

– Igen.

Mivel a könyvtár zárva van, nem tud a zsebében lapuló cédula alapján kutatásba kezdeni, ráadásul a Nevető Griffben nagyszerű sidecart kevernek.

Hármasban átvágnak a havas campuson, és a belváros felé veszik az irányt. Az egymás mellett sorakozó bárok és éttermek fényesen világítanak a sötétben. A járda mellett magasodó fák ágait jégpáncél borítja.

Részben a korábbi beszélgetést folytatják, ezért Kat és Lexi összefoglalja Zacharynek az előző óra témáját. Éppen a helyspecifikus színházat taglalják, amikor a bárhoz érnek.

– Nem is tudom – mondja Zachary, miközben letelepszenek az egyik sarokasztalhoz. – Nem rajongok a közönség bevonásáért.

Már el is felejtette, mennyire kedveli ezt a helyet. A bútorok darkwoodosak, a mennyezeten pedig különböző stílusú, antik csillárok lógnak, amelyekben csupasz Edison-izzók égnek.

– Én gyűlölöm, ha bevonják a közönséget – közli Lexi. – Ez olyan, mintha a nézők rendeznék a darabot. Oda terelik az egészet, ahová csak akarják, és ők döntik el, miről szóljon.

– Így aztán lesznek olyan nézők, akik nem fogják érteni a sztorit.

– Igen, ez előfordulhat, de elegendő látványmennyiség segítségével remélhetőleg ők is össze tudják majd rakni.

Koktélokat és mindenféle falatkákat rendelnek. Lexi a diplomamunkájáról beszél Zacharynek, amely többek között arról szól, hogy a nézők nyomkeresésbe és -olvasásba fognak, hogy összerakhassák az előadás mozaikdarabjait.

– Hihetetlen, hogy Lexi nem játékos, igaz? – kérdezi Kat.

– Ez tényleg meglepő – feleli Zachary.

Lexi elneveti magát.

– Nem szippantott be – magyarázza. – Ráadásul a kívülállóknak ez elég ijesztő lehet.

– Ez igaz – helyesel Zachary. – De az a színház, amivel te foglalkozol, elég közel áll hozzá.

– Bevezető játékokra van szüksége – közli Kat.

Miközben a koktéljukat kortyolgatják, és baconbe tekert datolyát meg levendulamézbe mártott, sült kecskesajtot falatoznak, összeállítanak egy listát azokról a videojátékokról, amelyek elnyerhetik Lexi tetszését. Amikor felhívják a figyelmét, hogy némelyiket száz órába telik végigjátszani, a lány hitetlenkedve megcsóválja a fejét.

– Ez őrültség! – kiált fel, és belekortyol a whisky sourba. – Ti nem szoktatok aludni?

– Az alvás a gyengéknek való – feleli Kat, miközben felír még néhány címet a szalvétára.

Valahol a hátuk mögött összetörik egy tálcányi ital, mire egy emberként felszisszennek.

– Remélem, hogy nem a mi következő körünk volt! – jegyzi meg Lexi, miközben a földön heverő tálcát és a megszégyenült pincérnőt bámulja Zachary válla fölött.

– Egy játékba sokkal tovább bele tudod magad élni, mint egy könyvbe, filmbe vagy színdarabba – veszi fel újra a beszélgetés fonalát Zachary. Ezt a témát már kivesézték Kattel. – Létezik valós idő és regényidő. A történetek kihagyják az unalmas részeket, és sokat tömörítenek. Egy hosszabb szerepjáték a puszta létezést is magában foglalja. Az ember elbolyonghat a sivatagban, beszélgethet másokkal, vagy elidőzhet egy kocsmában. Nem ez közelíti meg a legjobban a valós életet, de a járkálás miatt közelebb áll hozzá, mint egy film, tévéműsor vagy regény.

A kifejtett gondolat az alkoholmámortól összevegyül a fejében a közelmúlt eseményeivel, és kissé megszédül. Elnézést kér, és kimegy a mosdóba.

A mosdó viktoriánus mintázatú tapétája, amelyet a tükör végtelenít, nem tesz jót a szédelgésnek. Leveszi a szemüvegét, leteszi a mosdó szélére, és hideg vizet fröcsköl az arcára.

Megbámulja elmosódott és nedves tükörképét.

A bárban régimódi dzsessz szól: az apró helyiség felerősíti a hangot. Zacharynek az a kellemetlen érzése támad, hogy átzuhan az időn.

Az elmosódott férfi visszabámul rá a tükörből, és látszik rajta, hogy össze van zavarodva.

Zachary egy papírtörlővel megtörli az arcát, és összeszedi magát, amennyire tudja. Felveszi a szemüvegét, és megint élesen látja a rézszínű ajtógombot és a megvilágított üvegeket a bárpult mögött, miközben visszamegy az asztalukhoz.

– Az a fickó egyfolytában téged bámul – közli vele Kat, amikor leül. – Ott ül a… Hé, várjunk csak! Eltűnt. – Körbehordozza a tekintetét a helyiségen, és összeráncolja a szemöldökét. – Egy perccel ezelőtt még ott ült a sarokban.

– Igazán kedves tőled, hogy titkos imádókat találsz ki nekem.

Zachary belekortyol a második sidecarba, amely időközben megérkezett.

– Tényleg ott volt! – tiltakozik Kat. – Nem én találtam ki. Ugye, te is láttad, Lexi?

– Én is láttam azt a fickót, ott ült a sarokban – feleli Lexi. – De azt nem vettem észre, hogy Zacharyt bámulta. Azt hittem, olvas.

– Szomorú arca volt – mondja Kat.

Újra körbehordozza a tekintetét a báron, azután témát vált. Zacharynek sikerül belemerülnie a beszélgetésbe, eközben odakint megint elered a hó.

Visszacsúszkálnak a campusra, és az egyik utcalámpa alatt elbúcsúznak egymástól. Zachary elindul a kollégium felé vezető, kanyargós úton, és mosolyogva hallgatja a lányok távolodó csevegését. A hópelyhek rátelepszenek a hajára és a szemüvegére. Úgy érzi, hogy figyeli valaki, és az egyik lámpa alatt hátranéz a válla fölött, de csak a havat, a fákat és a vöröses ködben úszó égboltot látja.

Még mámoros az alkoholtól, amikor visszaér a szobájába, és előveszi az Édes bánatokat. Elkezdi újra az elejétől, de két oldal után elalszik, és a könyv becsukódva a mellkasára bukik.

Reggel azt pillantja meg először. Gondolkodás nélkül beteszi a táskájába, felveszi a kabátját és a csizmáját, és bemegy a könyvtárba.

– Elena itt van? – kérdezi a pult mögött álló férfitól.

– A hátsó pultnál találod, a sarok után balra.

Zachary köszönetet mond a könyvtárosnak, és elindul a hátsó pult felé, amelyen egy számítógép áll. Elena mögötte ül, a haja ismét kontyba van tűzve, de most egy másik Chandler-regényt olvas, a