Amber V. Nicole

THE BOOK

OF AZRAEL

AZRAEL KÖNYVE

ISTENEK ÉS SZÖRNYETEGEK

Kossuth Kiadó

Tartalom

I.  Dianna

II.  Dianna

III.  Dianna

IV.  Dianna

V.  Dianna

VI.  Dianna

VII.  Dianna

VIII.  Liam

IX.  Liam

X.  Liam

XI.  Liam

XII.  Dianna

XIII.  Dianna

XIV.  Dianna

XV.  Liam

XVI.  Dianna

XVII.  Dianna

XVIII.  Liam

XIX.  Liam

XX.  Dianna

XXI.  Dianna

XXII.  Dianna

XXIII.  Dianna

XXIV.  Dianna

XXV.  Dianna

XXVI.  Liam

XXVII.  Dianna

XXVIII.  Dianna

XXIX.  Liam

XXX.  Liam

XXXI.  Dianna

XXXII.  Dianna

XXXIII.  Liam

XXXIV.  Liam

XXXV.  Liam

XXXVI.  Dianna

XXXVII.  Dianna

XXXVIII.  Liam

XXXIX.  Liam

XL.  Liam

XLI.  Liam

XLII.  Dianna

XLIII.  Dianna

XLIV.  Dianna

XLV.  Dianna

XLVI.  Dianna

XLVII.  Liam

XLVIII.  Dianna

XLIX.  Dianna

L.  Dianna

LI.  Liam

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

I.

Dianna

– Komolyan? Elvileg ti ilyen rettegett, ősi harcosok vagytok, erre összerezzensz itt nekem? A legrosszabb még bőven hátravan.

Ismét meglendítettem az öklömet, és ezúttal be is találtam vele az arcába. Feje oldalra csapódott, a csontok megreccsentek a nekik csapódó bütykeim erejétől. Kobaltkék vér fröccsent a padlóra a túlméretezett kúriájának emeleti irodájában. A helyiség közepén ülő, megkötözött égi ismét megrázta a fejét, mielőtt összeszedte magát. Véres arccal és fájdalomtól összevont szemöldökkel bámult rám.

– A szemed – mondta felrepedt, bedagadt ajkaival, majd vért köpött a lábam elé. – Tudom, mi vagy. – Keményen küzdött, vértől és izzadságtól lucskos haja a fejére tapadt. Hátrakötözött kezén dagadoztak az izmok egykor tisztességes öltönyének megtépázott anyaga alatt. A székébe roskadva ült az egykor kifinomultan berendezett szoba közepén. – De ez lehetetlen. Te nem létezhetsz. Az Ig’Morruthenek meghaltak az Istenháborúban.

Nem Ig’Morruthenként kezdtem az életemet, ám azzá váltam, a szemem pedig mindig elárult. Amikor feldühödtem, megéheztem, vagy amikor nem emberként tevékenykedtem, úgy izzott, akár a parázs. És ez csak egyike volt a sok jelnek, amely emlékeztetett arra, hogy már nem vagyok ember.

– Á, hogyne, az Istenháború. – Fejemet oldalra biccentve méregettem őt. – Hogy is volt? Ja, igen. Több ezer évvel ezelőtt a világod összeomlott, és lángolva belezuhant a mi világunkba, felbolygatva az életünket és a technológiánkat. Most lényegében te meg a magadfajták mondjátok meg, merre hány méter, nem igaz? A világ immár tud az istenekről meg a szörnyetegekről, és ti vagytok a jótevők, akik elzárva tartjátok a rosszfiúkat.

Közelebb léptem hozzá, és ahogy megpróbált hátrébb hajolni előlem, megragadtam a szék támláját.

– Tudod, mit művelt a zuhanásotok a világommal? Járvány söpört végig az otthonom, Eoria sivatagain, miközben ti csak az újjáépítéssel foglalatoskodtatok. Tudod, hányan haltak meg? Egyáltalán érdekel?

Egy szót sem szólt, amikor ellöktem magam a széktől. Felemeltem a vérében ázó kezemet.

– Sejtettem, hogy nem. Hát, a véred mindenesetre kék, úgyhogy talán nem minden az, aminek látszik. – Leguggoltam elé, sarkam alatt üvegszilánkok recsegtek. Csak az ajtón át, a folyosóról szivárgott be némi fény, és világította meg a katasztrofális állapotban lévő irodát. Könyvek lapjai meg mindenféle törmelék hevert szerteszét, nem is beszélve annak az íróasztalnak a romjairól, amelyen áthajítottam őt.

Az égi miatt jöttünk ide, és bár nem sok esélyt láttam rá, hogy itt megtalálom a Kaden által keresett relikviát, azért szétnéztem. Az én megkötözött és összevert égim semmilyen megjegyzést nem tett, mialatt átkutattam az irodája maradványait. Sztoikus arca pajzsként fedte el valódi érzéseit.

Zaj szűrődött fel az alsóbb szintekről, ahogy a többi itt élő még egy utolsót sikoltott. Lövések dörrentek, majd baljós nevetés harsant. A foglyom szeme dühösen villogott, amikor visszaléptem hozzá, és a vállára tettem a kezem. Egyetlen elegáns mozdulattal átvetettem lábamat az ölén, majd lovaglóülésben elhelyezkedtem rajta. A szeme rám villant, közben színtiszta undor és zavarodottság torzította el halványan a vonásait.

– Meg fogsz ölni?

Megráztam a fejemet.

– Még nem. – Hátrébb akart húzódni tőlem, de megragadtam az állát, és kényszerítettem, hogy egyenesen rám nézzen. – Ne aggódj! Nem fog fájni. Csak meg akarok bizonyosodni róla, hogy valóban téged keresünk. Légy egy kis türelemmel! Koncentrálnom kell, ha gyorsan akarok végezni ezzel.

Vér csorgott az arcán húzódó vágások egyikéből. Megszorítottam az állát, kicsit elfordítottam a fejét, és közelebb hajoltam hozzá, hogy végighúzzam nyelvemet a sebén. Pillanatokon belül kirepültem az irodájából, egyenesen át az emlékeibe.

Kék fény villant a tudatalattimban, ahogy számomra teljesen ismeretlen szobák bukkantak fel, majd tűntek tova. A foglyomnál egy évekkel idősebb nő nevetése csengett a fülemben, miközben egy tál étellel belépett egy kis nappaliba. A megkötözött égi anyja volt. Képek gyűltek össze, és most két férfit láttam, akik sportról beszélgettek és egy tömött bárban kiabáltak. Poharak koccantak, emberek nevetgéltek és próbálták túlharsogni a falakra erősített nagy tévékészülékeket. Lüktető fejjel merültem mélyebbre. A jelenet ismét változott, és ezúttal egy elsötétített szobában találtam magam. Aranybarna haj hullámai táncoltak egy nő apró alakja körül. Nyögései erősödtek, háta ívbe feszült, miközben a melleit szorongatta.

Jó neked, de nem ez érdekel. Szorosabban hunytam le a szememet, igyekeztem összpontosítani. Ennél többre volt szükségem.

Most egy nagy, fekete ablakos autóban ülve utaztam Arariel macskaköves utcáin. Napfény tört elő az épületek mögül, a ragyogó sárgák és aranyak fokozták a környék szépségét. Emberek igyekeztek a járdán, biciklisek cikáztak a forgalomban. Napszemüveg billent meg az orrnyergemen, ahogy elfordítottam a fejem, hogy felmérjem utastársaimat. Három férfi ült velem hátul – az autó nagyobbnak bizonyult, mint elsőre hittem. Elöl még kettő ült, az egyikük vezetett, miközben a másik telefonált. Fiatalok, frissen borotváltak voltak, és ugyanolyan jól szabott fekete ruhát viseltek, mint az égi, akinek éppen az elméjében kutakodtam.

– Hallottak bármi mást? – tudakoltam, nem nőies hangon, hanem a foglyomén.

– Nem – válaszolta a velem szemben ülő férfi. A haját olyan sok zselével simította oldalra, hogy még a vérálomban is éreztem a szagát. A mellette ülő társához képest sovány volt, én azonban tudtam, hogy nem kevésbé nagy hatalmú. – Vincent igencsak szűkszavú. Szerintem tudják, hogy a támadások nem csupán rendszeresek, hanem konkrét célpontjuk is van. Mindössze azt nem tudjuk még, mi az.

– Sok égit veszítettünk, túl sokat és túl korán. Megint az történik, ugye? Amit tanítottak nekünk – szólalt meg a mellettem ülő. Halkan beszélt, de még így is éreztem nyugtalanságát. Hátvédalkata volt, ám a rángatózásai egyértelművé tették, hogy jókora izmai ellenére is fél. Ujjai folyton összekulcsolódtak és szétváltak, mielőtt felém fordult volna. – Ha igen, ha tényleg az történik, akkor ő is vissza fog térni.

Mielőtt válaszolhattam volna, kurta nevetés billentett ki az egyensúlyomból. Visszafordultam az előttem ülőhöz. Kezét szorosan karba fonva bámult ki az ablakon, majd ismét a többiekre nézett.

– Azt hiszem, az ő visszatérése jobban megrémiszt, mint a velük való szembenézés. – Ez a fickó is fiatalnak tűnt. Istenek, hány égi néz ki úgy, mint egy egyetemi diákszövetség tagja? Ők lennének az ellenségeink?

– Miért? – kérdeztem. – Ő csupán egy legenda, legfeljebb egy mítosz. Rashearim Kezének három tagja van velünk. Bármi, ami képes lenne megölni őket, vagy meghalt a háborúban, vagy évszázadok óta el van zárva. Csak egy újabb közönséges szörnyeteggel állunk szemben, ami hatalmasnak képzeli magát. – Elhallgattam, és sorban mindegyikük szemébe néztem. – Nem lesz semmi baj.

Az elöl ülő férfi szóra nyitotta a száját, de bezárta, amikor a kocsi hirtelen megállt. A sofőr leparkolt, mi pedig sorban kicsatoltuk a biztonsági öveinket. Beragyogott minket a nap, ahogy kiszálltunk,  és becsuktuk magunk mögött az ajtót. Máris járművek töltötték meg az íves kocsibehajtót, és még továbbiak érkeztek. Égiek szálltak ki belőlük, néhányan kis csoportokba gyűltek, mások azonnal a dolgukra siettek.

Megigazítottam a kabátomat, kisimítottam a gyűrődéseit egyszer, aztán még egyszer. Egész lényemet eluralta az idegesség, ahogy felmentem a bejárathoz vezető lépcsőn. Nagy márvány- és mészkőépület fogadott, arany-, fehér- és krémszínei szinte hivalkodtak. Mindkét oldalán kupolás szárnyak húzódtak, az emeleteket méretes, íves ablakok szakaszolták. A különböző épületrészeket összekötő kőhidakon emberek sétáltak. Mind ugyanolyan hivatali ruhát viseltek, papírkötegeket és aktatáskákat cipeltek magukkal. Ekkor néhányan beszélgetve és nevetgélve kiléptek az épületből. Úgy indultak el az utcán, mintha nem is egy erőd ülne a város kellős közepén.

Arariel városában.

Ködös tekintettel vontam ki magam az emlékből. Arariel gyönyörű utcái elhalványultak, én pedig visszatértem a homályosan megvilágított, romos irodába. Megkaptam mindent, amit akartam. Apró mosolyra húzódott a szám, miközben a férfi arcát magam felé fordítottam.

– Na ugye! Mondtam, hogy nem fog fájni. A folytatás viszont igen.

Nyelt egy nagyot, a helyiséget betöltötte a félelem szaga.

– Mit láttál? – A vaskos, súlyos hang mögülem jött. Halk puffanás hallatszott, ahogy valami húsosat ejtett a padlóra. Két lépéssel bent termett az irodában, jelenléte majdnem olyan mindent kitöltő volt, mint az enyém.

– Mindent, amit akartunk – válaszoltam, mialatt felálltam a székről, aztán egyetlen mozdulattal megpördítettem, hogy Peter szembekerüljön Alistairrel.

– Ez itt egy égi? Rengeteget láttunk már, Dianna – közölte Alistair, és a kezével végigsimított az arcán. A lenti pusztítása nyomaként vér piszkolta be az arcát és a ruházatát. Általában tökéletesen fésült ezüst hajába karmazsin csíkok keveredtek, és még néhány tincse is elszabadult.

– Láttam Ararielt. Járt ott. Vincentről beszéltek, ami azt jelenti, hogy ez itt – finoman megráztam a megkötözött barátunk által elfoglalt széket – a Kézzel dolgozik.

Éles és veszélyes vigyor terjedt szét az arcán.

– Hazudsz.

– Nem – ráztam meg a fejemet, és kicsit előrébb toltam a széket. – Éreztem az ízét. Ez itt Peter McBridge, huszonhét éves, másodvonalbeli égi. A szülei visszavonultak, más kapcsolata pedig nincs az emberi világgal. Az erőd Ararielben van. A kollégái rólunk beszéltek, és arról, amit eddig csináltunk. Említették Rashearim Kezét, sőt még Vincentet is.

A foglyom a nyakát nyújtogatta, szeme ide-oda villant Alistair és közöttem.

– Mi… Hogy láthattad ezt? Honnan tudod? – dadogta.

Szótlanul bámultuk Petert, miközben tekintete a miénket pásztázta. Aztán leguggoltam és közelebb hajoltam hozzá.

– Nos, tudod, Peter, minden Ig’Morruthennek megvan a maga kis furcsasága. Ez egyike volt az enyéimnek.

Megpaskoltam a fickó arcát, miközben ő továbbra is elborzadva meredt ránk, aztán újra Alistairre néztem. Ő erre lassan, pajkosan elmosolyodott.

– Ha igazat beszélsz – mondta –, Kaden nagyon-nagyon boldog lesz.

Ismét bólintottam.

– Megtaláltam a megoldást. A többi már rajtad múlik.

Azzal hátrébb léptem a széktől, Alistair pedig közelebb.

– Nos, Peter, akarod látni, mire képes Alistair? – Az égi próbált kiszabadulni a köteleiből, de túlságosan legyengült, és túlságosan nagy verést kapott, hogy össze tudja szedni az erejét. Felhorkantam. Szép kis harcosok! Gyerekjáték lesz megszerezni ezt a világot Kadennek.

– Mit fogtok tenni velem?

Alistair megállt közvetlenül Peter előtt. Felemelte a kezét, két tenyerét centikre tartotta a fickó fejének két oldalától.

– Csak lazíts! Minél inkább ellenállsz, annál jobban fáj – morogta Alistair.

Többet nem beszélt, a szeme azonban ugyanolyan vérvörösen ragyogott, mint az enyém, ahogy fekete köd képződött a keze között, összekapcsolva a két tenyerét. Az ujjai között fodrozódott és táncolt, elhullámzott az égi fejébe, onnan pedig vissza. A sikolyokat tudtam a legkevésbé elviselni. Mindig olyan hangosak voltak. Ugyanakkor, gondolom, elkerülhetetlenek, ha egyszer valakinek széttépik, majd pedig újra összerakják az agyát. Alistairnek ugyan akadt már dolga pár égivel, de ilyen magas rangúval, aki ennyire közel állt ahhoz az átkozott városhoz, még soha. Kaden kivételesen rohadtul boldog lesz.

A sikolyok hirtelen elhallgattak, így felemeltem a fejem. – Mindig elfordítod a tekintetedet – jegyezte meg gúnyos mosollyal Alistair.

– Mert nem szeretem.

Ez akaratlanul csúszott ki a számon. Kaden nem szenvedte a gyengeséget, csakhogy én ember voltam, mielőtt lemondtam arról az életemről. Halandó voltam, halandó érzésekkel, halandó értékrenddel és halandó élettel. Bármivé lettem, bármit tettem is, a halandóságom néha még mindig felszínre tört. Sokan azt mondanák, az emberi szívem tehet róla, ami részemről csak eggyel több ok, hogy még erősebb, gyorsabb és kíméletlenebb legyek. Van egy határ, amelyet a túlélés érdekében át kell lépni – és én már évszázadokkal ezelőtt átléptem.

– Mindazok után, amik a lelkeden száradnak, éppen ez – mutatott az elnémult égire – kavar fel téged?

– Irritáló. – Csípőmre tettem a kezemet, és fáradtan felsóhajtottam. – Végeztünk?

Alistair vállat vont.

– Az attól függ. Találtál valamit a könyvről?

Á, igen, a könyv. Végül is ezért kutakodtunk Onunában.

Megráztam a fejemet.

– Nem. De ha ez itt elég közel tud jutni a Kézhez, az is valami. Kezdetnek megteszi.

Erre Alistair is a fejét ingatta, állkapcsa megfeszült.

– Nem lesz elég.

– Tudom. – Feltartottam a kezemet, hogy inkább ne is folytassa. – Csak essünk már túl rajta!

A társam arcán hideg és halálos mosoly jelent meg. Alistair a jégre emlékeztetett engem, kezdve a durván faragott arcélétől a néha egészen üres tekintetéig. Sosem volt ember, egész életében Kadent szolgálta. Néma parancsként emelte meg a kezét, mire az égi felállt. Szavakra nem volt szükség, immár Alistair rendelkezett a férfi elméjével és testével.

– Semmire sem fogsz emlékezni az itt történtekből. Most már az enyém vagy. Te leszel a szemem és a fülem. Amit látsz, azt én is látom. Amit hallasz, azt én is hallom. Amit mondasz, azt én mondom.

Peter szóról szóra elismételte. Mindössze a hangszínük különbözött.

– Most pedig takaríts össze, mielőtt társaságot kapsz.

A fickó egy szót sem szólt, csak megkerülte Alistairt, és elkezdte rendbe szedni az irodát. Társam mellém lépett, és együtt néztük a sürgölődését. Már fel se fogta a jelenlétünket, nem volt több egy Alistair irányítása alatt álló bábnál. Ellenálltam az ösztönös késztetésnek, hogy nyugtalanul fészkelődjek, mert én sem voltam ennél több Kaden számára. Az egyetlen különbség, hogy én ezt tudtam is. Peter megszűnt létezni, amikor Alistair kezébe került az elméje, és nem akadt olyan erő Onunában, mely megtörhette volna fölötte a hatalmát. És amint már nem lesz többé a hasznára, egyszerűen eldobja, ahogy előtte a többi hozzá hasonlót. Én pedig segítettem neki ebben, ahogy már évszázadok óta csinálom. Egy részem kellemetlenül sajgott, miközben figyeltem, amint más választás híján teszi a dolgát.

Rohadt halandó szív.

A felém forduló Alistair tapsa űzte el ezeket a gondolataimat.

– Most pedig segíts eltakarítani a holttesteket odalent! – Elindult az ajtó felé, de még hátrakiáltott a válla fölött: – Peter, mondd csak, hol tartod azokat az erős szemeteszsákokat?

– A konyhában. Harmadik szekrény, alsó polc.

Sarkon fordultam, és követtem a társamat ki az ajtón, majd le a lépcsőn.

– Mit fogunk csinálni velük?

Mélységesen komisz vigyort villantott rám a válla fölött.

– Bizonyára bőven akad otthon olyan Ig’Morruthen, aki éhezik.

II.

Dianna

Az árnyékok hullámokban váltak szét körülöttünk, ahogy Alistairrel hazaportoltunk Novasba. Meleg, sós levegő és hátborzongató csend fogadott minket. Novas egy sziget Kashuenia partjaitól nem messze, ugyanakkor nem akármilyen sziget. Úgy emelkedik ki a hatalmas óceánból, akár egy dühöngő bestia, mely magához készül ragadni a környező víztömeget. Mindig is úgy véltem, hogy ez is egy olyan földtöredék, amely az Istenháború alatt zuhant a világunkba. Kaden megkaparintotta, átformálta és a magáévá tette. Gondolom, nevezhetem az otthonomnak, bár az otthon látens kifejezés. Novast sosem éreztem annak. Az igazi otthonom ott volt, ahol a húgom. Ó, hogy mennyire hiányzott nekem a testvérem!

A vállamra vetettem egy rakás vaskos, fekete szemeteszsákot, és követtem Alistairt. A homok megtapadt véráztatta cipőnkön, így még nehézkesebben haladtunk. A hatalmas teret fák szegélyezték, ágaik között átkukucskáltak a napsugarak, és finom, békés ragyogásba vonták a környéket. Megtévesztően hatott, a finomságot és a békét ugyanis nem ismerték errefelé. A tengerpart hívogatónak tűnt, a levegőben sószag terjengett, a partot hullámok nyaldosták. A víz kristályos kékjét vonzónak gondolhatta az ember… ha nem tudta, mi lapul a felszíne alatt.

– Nagy a csend – jegyeztem meg, amikor elértük a kavicsos-lávasziklás utat. – Itt sosincs ilyen csend.

– Lehet, tovább tartott elkapni Petert, mint előre gondoltuk – válaszolta a társam, és úgy pillantott körül, mintha csak most venné észre a környezetét.

Sóhajtva megráztam a fejemet, mert tudtam, hogy igaza van. Ha elkéstünk, Kaden dühös lesz, bármilyen információt hozunk is neki. Sajnos a sziget természetellenes csendje rossz előjel volt a hangulatára nézve.

Továbbmentünk, a tempónkon csak akkor lassítottunk, amikor megláttuk a hatalmas építményt. Széles lépcsőfokok vezettek fel a kétszárnyú ajtóhoz. Oldalt vaskorlátok adtak némi modernséget Kaden aktív vulkánból kivájt, gigászi otthonának. Belöktük az ajtót, és beléptünk, mire azonnal megcsapott minket a hőség. A házban meleg és száraz volt a levegő, bár nem elviselhetetlenül. Kaden szülővilága rég a feledés homályába veszett, lezárták az Istenháború után. Mindenesetre egy Onunánál sokkal melegebb hely lehetett, úgyhogy Kaden számára a vulkanikus sziget állt a legközelebb az otthoni körülményeihez.

Ledobtam a súlyos zsákokat a padlóra, majd kezemet a csípőmre téve felkiáltottam:

– Drágám, megjöttem! – Hangom végigzengett a hatalmas, nyílt előtéren.

Alistair a szemét forgatva felhorkant, aztán ő is ledobta a zsákjait, az enyémek mellé.

– Gyerekes. – A szó felettünk visszhangzott, mire felnéztem. Tobias az első emeletet szegélyező nagy balkonról figyelt minket. A tetőablakokon beáramló napfény bronzszínbe vonta mély, ébenfekete bőrét. Megigazította sötétkék ingének mandzsettagombját.

Alistair halkan füttyentett.

– Jól kicsíptük magunkat, mi? Máris elkezdődött?

Tobias csillogó szemmel egy kurta mosolyt villantott Alistairre. Én ilyenben sosem részesültem Kaden másodtisztjétől.

– Elkéstél. – Tekintete nemcsak egy vipera gyorsaságával, hanem legalább annyi méreggel telve villant rám. – Mindketten elkéstetek.

Csókot dobtam neki.

– Hiányoztam?

Rég hozzászoktam már Tobias nem épp barátságos modorához. Bár sosem erősítette meg, sejtésem szerint irántam táplált ellenszenvét annak köszönhettem, hogy amikor Kaden maga mellé állított, kinevezett elsőtisztjének. Így Tobias a harmadik, Alistair pedig a negyedik helyre csúszott – nem mintha utóbbit ez érdekelte volna. Amíg tudott hol aludni, és akadt mit ennie, neki mindegy volt, Kaden kit részesít előnyben.

– Ó, csak várj, míg megtudod, miért késtünk – jegyezte meg Alistair. – Mellesleg hoztunk vacsorát a bestiáknak.

A bestiák.

Tobias felfelé kunkorodó szájjal nézett végig a körülöttünk heverő zsákokon, majd visszapillantott ránk.

– Hálásak lesznek, de nektek most készülődnötök kell. Vitessétek el nekik valaki mással! Nincs sok időnk.

Mintegy vezényszóra, a lények énekelni kezdtek, én pedig lenéztem a kőpadlóra. A nevetőkórus hallatán végigfutott a hátamon a hideg. Erről mindig a hiénák jutottak eszembe, és teljesen kiborultam tőle. Tudtam, milyen mélyen vannak, ettől pedig újra és újra lenyűgözött a hely akusztikája és hogy még így is hallani őket. Alagutak hosszú kilométerei kígyóztak végig a hegy belsejében, szintek sokaságában kötve össze szobákat, kamrákat és kazamatákat.

– Zárva tartja őket, amíg vendégeink vannak? – kérdeztem felvont szemöldökkel.

Alistair és Tobias egymásra vigyorogtak, majd Alistair megrázta felém a fejét, és elindult a ház hátsó része felé. Tobias ellökte magát a korláttól, és eltűnt az emeleten. Én továbbra is csak magamat átkarolva álltam, és úgy bámultam a padlóra, mintha átlátnék rajta.

– Gondolom, ez is egy válasz – sóhajtottam.