Rebecca Blackhorse

Lezárt ügyek

Made in Japan No. 8

© 2022 Rebecca Blackhorse

Borító terv: Rebecca Blackhorse

Minden jog fenntartva. A szerző írásos jóváhagyása nélkül ez a könyv sem részleteiben, sem egészében nem sokszorosítható.

Második kiadás, Magánkiadás 2022

ISBN 978-615-81967-0-3

A Made In Japan sorozat kötetei:

Családi ereklye

Japán juhar

A gésa mosolya

A mangaka

Jádeasszony

Otokojaku

Tangó az ördöggel

Lezárt ügyek

Múmiák

Ír kávé

1. A 405-ös szoba

Amikor kinyitotta a szemét, Tagava Simo már felöltözve állt az ágynál. A férfi leült mellé, majd szájon csókolta.

– Ne feledd – súgta a fülébe –, azonnal hívj fel, ha felbukkannának!

A nő elmosolyodott. Sosem felejtené el felhívni Simót, főleg, ha az FBI rátöri az ajtót.

– Ne aggódj! – válaszolta, majd magához húzta a férfit. – Te se feledd, hogy este várlak!

Tagava bólintott, miközben tekintete elmerült a nő szemében.

– Mennem kell – szólt néhány másodperccel később.

A nő elengedte, és miközben Tagava már kifelé indult, magára tekerte a vékony takarót, felállt, majd a férfi után sietett.

Néhány másodperccel később becsukódott a jogtanácsos mögött a bejárati ajtó, a nő pedig elfordította a kulcsot, aztán a biztonsági zárak következtek. Az FBI várja csak ki, amíg mind a hármat elfordítják, ha már volt olyan pimasz és arra vetemedik, hogy őt zaklassa.

Miután ezzel végzett, visszasietett a hálószobába, a takarót ledobta az ágyra, és bement a fürdőszobába.

Ahogy a zuhany alatt állt, a hasát méregette. Még nem látszott. Szerencsére, hogy nem, mert annak belátható, de kevésbé kívánatos következményei lennének, mivel tudta, hogy a családbeli státusza azonnal megváltozna, és Simo nem engedné, hogy továbbra is tiszt maradjon. Ha Tagava csak sejtené, hogy a harmadik hónapban van, és az ő gyermekét várja, rögtön őrizetet rendelne mellé, és még a mosdóba se mehetne ki egyedül. Neki pedig még volt egy-két elintéznivalója mielőtt jakuzából családanyává válik.

Épphogy belebújt a köntösbe és kilépett a fürdőszoba ajtaján, csengettek.

– Miss Kazujuki, itt az FBI! Nyissa ki! – hallatszott kintről.

„Diszkrétebben nem lehetne?” – mosolyodott el, majd lassan a bejárati ajtóhoz sétált.

A kinnlevők tovább folytatták a monológot, és csak akkor hallgattak el egy pillanatra, amikor kinyílt az ajtó.

– Tessék – nézett a két ügynökre érdeklődve a bordó selyemköntösbe burkolózott nő.

– Alexander Johnson különleges ügynök, FBI! A társam Samuel Peters. Parancsunk van, hogy bekísérjük kihallgatásra Karl Anderson halálával kapcsolatban – magyarázta a nagydarab szürke öltönyös gaidzsin, közben megvillantotta az igazolványát, majd átadott a nőnek egy papírt.

– Megengedik, hogy felöltözzem, vagy megint pongyolában akarnak végighurcolni a városon? – kérdezte csípősen.

A két gaidzsin egymásra nézett. Nem bíztak a nőben, akit csak itt Seattle-ben legalább öt gyilkossággal gyanúsítottak. Mindketten arra gondoltak, ez csak trükk, a nő valamire készül.

– Persze, de odabent várjuk meg – vágta rá az egyik; ezek ketten olyan egyformának tűntek.

– Rendben – tárta ki az ajtót a nő, majd elindult a háló felé.

Az egyik szorosan a nyomában volt, a másik a bejárati ajtóval bíbelődött.

A nő megállt a beépített szekrény előtt, kibújt a köntöséből, ami finoman csúszott végig a bőrén, majd lágyan szétterült a padlón. A hátán levő tetoválás jól kivehető volt: egy gyékényen ülő, éppen fésülködő női alak a feje körül krizantémokkal. A nő pontosan tudta, hogyan lehet az ilyen tuskókat zavarba hozni – például egy ehhez hasonló kendőzetlen feltárulkozással –, aztán szembefordult a férfival, mert mégsem illik hivatalos szervnek csak úgy hátat fordítani.

A fickó megrökönyödve bámult rá.

– Csak semmi hirtelen mozdulat! – parancsolta.

A nő keze lassan elérte a szekrény ajtaját.

Közben beért a másik gaidzsin is, és azonnal előkapta a szolgálati revolvert.

– Semmi ostobaság! – kiáltott a nőre.

A fickó, mintha hirtelen rájött volna, hogy nála is van egy fegyver, előhúzta, és ő is a nőre szegezte. Nem árt az óvatosság, Johnson tisztán emlékezett arra, amit Giovanni Gotti lakásában látott.

A nőt viszont határozottan szórakoztatta ez a két bohóc.

– Felhívhatom az ügyvédem? – kérdezte, miközben kinyitotta a szekrényajtót.

– Majd bentről!

– Jogom van most beszélni vele – jegyezte meg a nő, majd benyúlt valamiért.

– Vigyázz! Fegyver! – kiáltott a később érkező, mire a másik automatikusan meghúzta a ravaszt.

A nő teste elvágódott a padlón, a lövés a hasát érte. A kezében egy pulóvert szorongatott.

– Hívjanak orvost! Hívják fel Tagava Simót!... – mondta, majd a hasát tapogatta, aztán véres tenyerére meredt. – Hívjanak azonnal orvost! Hívják fel Tagava Simót!... – ismételte, miközben a jobb kezével eltakarta a sebet.

Ezeket a szavakat hajtogatta egészen addig, amíg volt benne erő, aztán egyszer csak elsötétedett előtte minden.

A kórterem ablak felőli ágyánál egy férfi és egy nő állt. Mindketten izgatottan figyelték az ágyban fekvőt. Alan Duchat gyanakodva méregette az illetőt, aki folyamatosan ugyanazokat a szavakat ismételte, akár egy lemezjátszó, amelynél megakadt a tű. Ha nem lett volna mellette a nő, akkor lehet, hogy egy kevésbé kifinomult, de jóval hatékonyabb módszert alkalmazva próbálta volna meg magához téríteni, hogy választ kapjon a kérdéseire, de így mégsem keverhetett le neki egyet. Grey hadnagy rövid beszámolója után ugyanis, aki egyenesen a helyszínről érkezett, furcsa nyugtalanság lett rajta úrrá, amelyet e pillanatban nem csillapíthatott a szokásos módon, egy-két szál Caporale-lal, így kissé türelmetlenül cikázott a tekintete.

– Hívjanak azonnal orvost! Hívják fel Tagava Simót! – hajtogatta az ágyban fekvő, miközben gyengéden a hasára tette a kezét, mintha óvni akarná azt, aki odabent van.

– Ez elég bizarr – jegyezte meg Duchat. – Már vagy tíz perce ezt mondogatja – nézett fel.

– Félrebeszél – állapította meg Wilhelmina Price, illetve jelen állapotában már Mrs. Williams.

Az ágyban fekvő megragadta Duchat ruháját.

– Hívja fel Simót! – kissé felemelkedett, majd erőtlenül visszahanyatlott.

– Elájult – jegyezte meg Mina.

Duchat bólintott.

– De miért a hasát fogta, amikor a lövés a vállát érte? És mit keresett egyáltalán azon a nyomortanyán? – a kérdések az ágyban fekvő, de pillanatnyilag eszméletlen Edward Williamsnek szóltak, de a francia ismét a nőre nézett, mintha ő is választ adhatna a férje helyett.

– Fogalmam sincs – vonta meg a vállát Mina. – Reggel azt mondta, hogy megnéz egy kisebb lakást a Cafetín de Buenos Aires környékén, amit Ricardo ajánlott... De azt hiszem, jobb, ha Mr. Tagavát mégsem hívjuk fel – tette hozzá némi töprengés után.

Ezzel Duchat is egyetértett, de továbbra is metsző pillantással meredt az ájult férfira, hátha végre magához tér és hajlandó lesz beszélni.

„Elég bizarr” – ezt gondolta nem sokkal később doktor Tagava Simo is.

Mit keresett Edward Williams éppen abban a lakásban?

Azt Tagava is tudta, hogy a Williams házaspár ismét költözni kényszerült, és a férfi éppen egy szerény, szolid lyukat keresett, ahol újraépítheti az életét, de ez a környék csöppet sem volt szerénynek mondható, szolidnak meg végképp. Néhány évvel ezelőtt persze más volt, mert akkor jómódú, középosztálybeli családok laktak ebben az utcában, de mára a ház kihalt, alig akadt bérlő, és azok javarészt narkósok vagy dílerek.

„Miért ment Williams éppen a 405-ösbe? – merült fel a kérdés Tagavában. – Mit keresett pont abban a lakásban, ahol korábban Kazujuki Tomu lakott? Ott, ahol megölték?... Ez semmiképpen sem lehet véletlen” – állapította meg végül, majd megvillant a tekintete.

Nem mondhatni, hogy Kazujuki Tomu halála annak idején romba döntötte volna Tagava életét, de lelke legrejtettebb részében igenis nyomot hagyott. Tomu Tagava Simo számára nem a nagy szerelem volt, és nem is a mindent elsöprő szenvedély, inkább határozott és állandó vonzódás. Épp annyira határozott vonzódás, mint Tomu maga.

Tagava Simo a következő pillanatban tisztán látta maga előtt a nőt, érezte az ízét, hallotta, ahogy felsóhajt. Aztán a nő emléke szertefoszlott, és helyette Genszai Kodzsi jelent meg, akinek zavart mosoly ült az arcán.

– Simo szan – kezdte, és látszott rajta, hogy nem igazán tudja, hogyan is folytassa –, nos… Mr. Williams végre magához tért. Személyleírást adott a férfiről, aki rátámadt. Grey hadnagy már be is vitte a gyanúsítottat, miután megtalálták nála Williams tárcáját és a félautomatát is, amiből a lövést leadták.

Tagava bólintott. Ebben eddig nem volt semmi meglepő, az jobban érdekelte viszont, mi csalt furcsa mosolyt Genszai Kodzsi arcára.

– Amíg eszméletlen volt, magával akart beszélni – tette hozzá az ügyvéd.

Tagava összeráncolta a homlokát.

– Vagy negyedórán keresztül azt hajtogatta, hogy hívjanak orvost, hívják fel Tagava Simót. Nyilván nem volt a tudatánál – folytatta Genszai Kodzsi –, mert ellenkező esetben láthatta volna, hogy két orvos is áll az ágya mellett, a felesége meg az a francia. Ami furcsa, hogy míg a támadóról hajszálpontos leírást adott, arra már az állítólagos sokk miatt nem emlékezett, hogyan került a lakásba. A hadnagy nem is firtatta tovább az indokait, az FBI-osok, akik kiráncigálták a kórházi ágyból, és bevitték kihallgatni, viszont annál inkább.

Tagava szeme ismét megvillant. Egyre jobban idegesítette ez a három betű: FBI, de főként az új igazgatóhelyettes, akinek eddig nem tartotta fontosnak megtanulni a nevét.

Williams egy széken ült, kissé kábán bámulta az asztallapot. Néhány órája tért csak magához, és elég tompának érezte magát. Ez félig a vérveszteségnek, félig a belé tömött fájdalomcsillapítóknak volt köszönhető. De némi része biztosan volt e fásult kábulat kialakulásában annak a furcsa álomnak is – ha ugyan tényleg álom volt –, amelyet Williams olyannyira valóságosnak élt meg, mintha vele történt volna, és szinte belehalt a nővel együtt. Éppen ezért továbbra is a hasát fogta, mintha ott érte volna a lövés.

Johnson az asztalra csapott.

– Mit keresett ott? – üvöltötte már vagy tizedszerre.

Williams tudatában megmozdult valami, talán végre reagálni kellene.

Lassan felemelte a fejét, és Johnsonra nézett, ahogy fölé tornyosul, de még mindig a nő szemével látta. Nem Alexander Johnson csoportvezető-FBI-ügynök árnyéka vetődött rá, hanem egy gaidzsin zsarué, aki bepánikolt, majd meghúzta a ravaszt, ezzel rögtön két életet oltott ki, bár a második még vagy negyedórát haldoklott a padlón fekve. Williams egy férfit látott, aki végignézte egy nő haláltusáját, egy férfit, aki nyugodtan kivárta, amíg a nőből az élet utolsó szikrája is távozik. Edward Williams túl fáradt volt ahhoz, hogy ezen felül tudjon emelkedni.

– Nem emlékszem – mondta tagoltan.

– A francokat nem emlékszik! – csapott újra az asztalra Johnson. – Megint utánunk szaglászik! Alattomos kígyó!

Williams tisztán hallotta a szavakat, de nem fogta fel az értelmüket.

– Maga már nem FBI-ügynök többé, és ha így folytatja, hamarosan egy szövetségi börtönben köt ki a tetovált haverjai mellett – folytatta Johnson, aki láthatóan régóta érlelte magában ezeket a magvas gondolatokat.

A következő pillanatban nyílt az ajtó.

Két alak lépett be. Williams néhány másodperc alatt be is azonosította őket: Ricardo és Carson.

– Megtudhatnám, hogy milyen jogcímen rángatták ide az ügyfelemet ilyen állapotban az orvosi javallat ellenére? – kérdezte Ricardo; a hangja csak úgy visszhangzott a helyiségben.

Johnson erre a kérdésre nem tudott megfelelő választ adni.

– Menjen haza, borzalmasan fest – mondta Carson teljesen önhatalmúlag Williamsnek, miközben a saját bal fülének cimpáját rángatta.

Williams felemelkedett a székről.

– Tudja, mit jelent az, hogy hivatallal való visszaélés vagy zaklatás? – dörgött tovább Ricardo hangja. – Mert nem árt, ha utánanéz ezeknek a fogalmaknak – szúrósan Johnsonra pillantott, majd igyekezett kiterelni a védencét ebből a baljóslatú helyiségből.

Williamsnek csak pár perccel később jutott eszébe elmosolyodni Johnson tehetetlenségén, valamint értelmezni a Carson sajátos jelrendszerével adott biztatást, amikor már Mina mellett ült egy ismeretlen autó hátsó ülésén. Közben összerakta magában azt is, hogy Ricardo családneve Ayala, és ezek szerint van rendes foglalkozása is, mégpedig ügyvéd.

– Hová megyünk? – fordult Mina felé, amikor a jármű gyorsabb tempóra váltott.

– Haza – súgta Mina, miközben a szeme dühös villámokat szórt a távolba vesző épület felé.

– Haza – ismételte Williams, és szorosan a nőhöz húzódott, mert neki ott volt az otthona, ahol Mina is volt.

Johnson bevágódott a liftbe, és meg sem állt a legfelső szintig. De ezúttal nem az igazgató irodájába igyekezett olyan sietősen és igen feldúlt állapotban, hanem Samuel T. Peters igazgatóhelyettes úrhoz, akivel sürgősen meg kellett osztani az imént történteket.

Az ajtó előtt megtorpant, bekopogott, majd a választ meg sem várva becsörtetett.

– Elvitték! – vágta be maga mögött az ajtót. – Van valami ügyvédje, a fickó latin.

– És megtudtál valamit? – dőlt előre kissé a kényelmes karszékben Peters, aki a másikhoz képest eléggé nyugodtnak látszott.

– Nem – rázta meg a fejét Johnson, majd belehuppant a másik karszékbe. – Azt állítja, hogy nem emlékszik.

– A szokásos mese – jegyezte meg némi töprengés után Peters.

Johnson bólintott.

– Honnan tudhatta meg? – kérdezte suttogva.

– Nem mindegy? – vonta meg a vállát Peters. – Ha sokat ugrál, meglehet, hogy ő is úgy jár majd, mint az a ferdeszemű lotyó, úgyis annyira odavan értük – tette hozzá sokatmondóan.

– Tartsuk szemmel? – vetette fel a javaslatot Johnson némi töprengés után.

– Igen – vágta rá Peters –, de új embereket küldj ki, a többiekben nem bízom. Főként Derekben meg abban a Carsonban – magyarázta.

– Én sem – helyeselt Johnson. – Meglehet, hogy összejátszanak Williamsszel? Lehet, hogy Derek adta neki a tippet – görgette tovább az események fonalát, és a végére már egy egész összeesküvés-elméletet gyártott. – A vénség nagyon nem kedvel téged.

– Igen… igen… – bólogatott elgondolkodva Peters. – Nem kedvel, ezt mindenki tudja. Mellesleg ő is kint volt akkor a helyszínen azzal a másik matuzsálemmel. Hogy is hívták?

– O’Brien – mondta Johnson, mint a jó tanuló, aki mindig tudja a helyes választ.

– Igen – legyintett Peters, majd nekilátott kiagyalni a megfelelő stratégiát. – Hallgasd ki Dereket és Carsont! Vagy tudod mit? Jobb lesz, ha én is megyek. Elvégre is igazgatóhelyettes vagyok.

Johnson bólintott, nem árt az erősítés az ilyen kétes és rafinált alakokkal szemben.

Hétfőn reggel, amikor végigfutott a rémhír, hogy Peterst kinevezték igazgatóhelyettessé, Carson csak nevetve legyintett, hogy ez valami rossz vicc. Kedden, amikor Williamst lapátra tették, összeráncolta a homlokát, mert akkor már nemcsak a zsigereiben, de a saját bőrén is érezte a változás szelét. Szerdán, miután balkézről megtudta, hogy Williamst meglőtték, kissé összeszorult a gyomra, de végül meggyőzte magát, hogy Peters ilyen messzire azért mégsem menne. Csütörtökön pedig már a halálraítélt nyugalmával kezdett a napnak. Mikor a délelőtt kellős közepén berángatták Williamst, és Johnson majd egy óráig üvöltözött a láthatóan félig-meddig öntudatlan fogoly fülébe, Carson már tudta, hogy az FBI új szellemiségével képtelen lesz azonosulni. Ez a felismerés vezérelte többek között abban is, hogy olyan készséges volt azzal a latin fickóval, aki Williams ügyvédjének vallotta magát, azon pedig csöppet sem lepődött meg, hogy Mrs. Williams nem hajlandó betenni a lábát ebbe az épületbe.

Williams távozása után Carson biztosra vette, hogy rajta csattan az ostor, mert sokat láthatták őket együtt, és tény, hogy valamiféle laza barátság, pontosabban bajtársi szövetség alakult ki köztük a Wittman-ügy óta. Mellesleg Johnson habitusát ismerve, Carson hatodik érzéke azt súgta, hogy a kihallgatás eredménytelenségét valakin csak meg kell torolni, és ez a valaki nyilván egy Williamsszel kapcsolatban álló személy lesz, ezen a listán pedig az ő neve igen előkelő helyen szerepelt. Ha mindez nem lett volna elég, létezett egy nyomósabb érv is, amiért Johnson veszélyesnek vélhette a baseball rajongó ügynök jelenlétét, ezt azonban Carson egyelőre talonba tette, persze csak addig, amíg Williamsszel meg nem tárgyalják a kérdést.

Az ügynököt ezen tények fényében nem érte váratlanul, amikor behívták az egyik félreeső helyiségbe egy kis baráti csevegésre, amelyre azonban alaposan felkészülve érkezett.

Peters az asztalnak dőlve állt, a kezében egy aktát tartott, hogy Carson rögtön felmérhesse, milyen komoly is ez az ügy. Johnson a hátsó falnak támaszkodva bámult az ajtó felé.

Carson belépett, illetve behátrált, becsukta az ajtót, aztán hirtelen szembefordult a másik kettővel.

– Maga meg hogy néz ki? – förmedt rá Johnson.

Carson a tükörfalhoz lépett, amelynek mindkét oldalát jól ismerte, és alaposan végigmérte az arcát.

– Igaza van, nem szimmetrikus – bólintott, majd roppant nagy igyekezettel megpróbálta a mutatóujja hegyével kissé feljebb kenni az arcát borító pirosat.

Előzőleg ugyanis az egyik ügynöknőtől kölcsönkérte az élénk színű rúzsát, és szép, nagy bohócszájat mázolt magának, sőt, az orrát is bekente. Sajnos ehhez a művelethez az egész rudat fel kellett használnia, ezért ellentételezésként kifizette a rúzs árát, majd büszkén bevonult a kihallgatószobába.

– Maga megőrült? – nézett rá kikerekedett szemekkel Johnson.

– Hagyd csak! – vágott közbe Peters. – Egyértelmű, hogy mi folyik itt – majd a bohóc képű ügynök felé fordult. – Carson, ha nem hajlandó együttműködni, megnézheti magát! – szólt ellentmondást nem tűrő hangon.

És Carson jól megnézte magát ismét a tükörben.

– Szerintem már egész jó – jegyezte meg ártatlan képpel.

– Maga most szórakozik velünk? Rendben! – csattant fel Peters. – Mit szólna két hét felfüggesztéshez? Vagy szeretne inkább állásnélküli, volt FBI-ügynök lenni, mint a barátja? – lépett közelebb.

Carson úgy tett, mint aki nagyon hezitál, és éppen az adott helyzetet mérlegeli, hogy abból a lehető legjobban jöhessen ki.

– Megegyeztünk, öregem! – rázott kezet Petersszel, aztán magára hagyta a döbbenten egymásra bámuló két fickót.

– Hová? – kiáltott utána az egyik ügynök csodálkozva a folyosón.

– Haza, most rúgtak ki – vigyorgott Carson.

Az ügynök egy pillanatra elgondolkodott, aztán rájött, ez csak valami titkos akció lehet, magában rábólintott, majd továbbsétált.

Peter Dereket ezek után be sem rendelték, megúszta. Úgy tűnt, hogy az új igazgatóhelyettes megelégedett a Carsonon vett elégtétellel, legalábbis ami a csütörtöki napra tervezett retorziókat illeti. Derek ebből kikövetkeztetve úgy számolta, hogy nagyjából péntek reggelig van ideje, ezért igyekezett a fennmaradó időt a lehető leghasznosabban tölteni.

Már jócskán elmúlt este tíz, és az étterem hivatalosan is bezárt.

Kijohira a konyhapultnak dőlve álldogált, és szótlanul figyelte a körülötte zajló eseményeket.

Abban nem látott semmi különöset, hogy Simo szan továbbra is szívén viseli a gaidzsin sorsát – hiszen mindig érdekes dolgok történnek körülötte, és ez különben is félig-meddig önvédelem a részükről –, az viszont igencsak felkeltette a kíváncsiságát, hogy mi történhetett abban a lakásban, ahol megtámadták a fickót. Nem a gaidzsint ért lövésre gondolt, hanem egy másik, jóval korábban lezajlott eseményre. Felkeltette a kíváncsiságát, mert láthatóan mindenkit megzavart vagy felkavart az ügy. Na, jó, nem egészen mindenkit, de az FBI-t mindenképpen, és bizonyos apró jelekből ítélve Simo szant is, no meg, ami talán a legmeglepőbb, a kopasz Norit.

„Miért vett doktor Tagava egy hatalmas ölnyi virágot, amit utána beleszórt az öböl vizébe? – töprengett a fiatal japán férfi, mert az korábban neki is feltűnt, hogy Tagava nem az az érzelgős típus, és a gesztus tőle eléggé szokatlan, éppen ezért nagy jelentőséggel bír. – És miért vitték be az FBI-osok a félholt gaidzsint kihallgatni? Hiszen alig tért magához! Egy épkézláb mondatot, ha össze tud rakni, vagy még annyit se. Valamiért nagyon akartak vele beszélni.”

Ekkor Nori sétált el Kijohira mellett. A kopasz férfi reggel óta folyton sóhajtozott, és egy rövid szárú rózsát szagolgatott, amit a zsebében hordott. Nyilván Simo szan csokrából csente, amire bőven volt alkalma, hiszen ő is jelen volt a virágszóráskor.

Kijohira felmérte a lehetőségeit. Simo szant megkérdezni nem állt módjában, és nem is volna illendő, az FBI-jal nem biztos, hogy szót értene, a gaidzsin pedig éppen mély álomba zuhant a beletömött gyógyszerek hatására. De szó szerint kéznél, illetve egy karnyújtásnyira volt Nori, aki egy-két üveg sör után általában eléggé beszédessé válik, bár néha még annyi se nagyon kellett hozzá.

– Elég levertnek látszol, Nori szan – kezdte Kijohira.

A kopasz férfi válasz helyett fájdalmasan felsóhajtott.

– Valami baj van? – lépett közelebb Kijohira.

Nori legyintett.

– Ma este inkább itt maradok – vágódott le az egyik üres székre. – Hozz egy sört!

A fiatal férfi bólintott. Engedelmesen a hűtőhöz sietett, és már éppen nyitotta volna az ajtaját, amikor Nori rászólt.

– Hozz magadnak is!

Néhány másodperccel később a kopasz Nori felpattintotta a sörösdobozt, majd egy hosszú kortyot ivott.

– A legszebb nő volt, akit valaha láttam – tette le a dobozt az asztalra.

Kijohira bólintott, és várta a folytatást.

– Tomu szan! – sóhajtott szerelmesen Nori. – Engem mindig kis barackvirágnak hívott, és megpaskolta a fejem – vigyorgott. – Egyszer meg is csókolt itt – mutatott a feje búbjára.

Mindebből a fiatal férfi azt a következtetést vonta le, hogy ez a szerelem Nori részéről egyoldalú és plátói lehetett, amit a nő különben sem vehetett túl komolyan, vagy csak szimplán incselkedni akart a férfival.

– Emlékszem, ahogy a digót kibelezte – meredt maga elé csillogó tekintettel, mintha egy kedves, nyár esti séta emlékén nosztalgiázna. – Micsoda nő volt! Magas, a teste ruganyos… tökéletes… gyors és halálos… – aztán néhány percig némán nézett maga elé. – Egyszer láttam meztelenül. Azért vetkőzött le, mert a ruhája véres lett, és el akarta tüntetni a nyomokat… az én zakómat vette fel! – arra persze már nem tért ki, hogy azóta egy bőröndben őrizte szent ereklyeként a nő által csak rövid ideig viselt holmit.

Kijohira Nori arcát figyelte, amelyről nyitott könyvként olvasott. A kopasz férfi ezalatt maga elé képzelte a nő testét, amit valószínűleg sosem érintett.

– De ezt te nem értheted! – csattant fel hirtelen Nori. – Csak én… én és Simo szan…

– És most hol van Tomu szan? – tette fel a kérdést Kijohira.

– Az FBI tette jégre. Állítólag fegyvert rántott, amikor be akarták vinni – vadul az asztalra vágott. – Aztán elhamvasztották, és az öbölbe szórták… Megölték! – kiáltotta fájdalmasan, és kiitta a doboz tartalmát. – Hozz még egyet!... Nem! Whiskyt hozz!

Kijohira újra bólintott, majd kerített a pult alól egy bontatlan Black and White-ot meg egy poharat.

– Megölték! – ismételte Nori, és a következő két pohár elfogyasztása alatt egyre jobban belelovalta magát a bosszú tárgykörébe.

Ezalatt ugyanis lepergett előtte, amikor először pillantotta meg Kazujuki Tomut.

Ebben a konyhában történt, éppen itt, a Kiotó fényében.

Nori és két másik fickó lebzselt az asztalnál – azóta a két fickót már kiiktatták, mert nem bizonyultak elég hatékonynak. Egyszer csak kopogtak. Nori felkászálódott a székből, majd egy unott mozdulattal kivágta az ajtót, de a küszöb előtt minden korábbi várakozásával ellentétben egy vadidegen nőt talált.

Tomu fekete nadrágkosztümöt viselt, de a zakó kivágásának mélysége sejteni engedte, hogy mást nemigen. A szája vérvörösben úszott, szemhéja titokzatos sötétszürkére volt festve. Rövid haját hátrazselézte. Nori sóbálvánnyá meredt, nem nagyon tudott megszólalni. Tomu besétált, és közölte, hogy doktor Tagava Simóval akar beszélni, majd a fémkazettát, amelyet eddig a kezében tartott, kissé megemelte. Válasz továbbra sem érkezett, mert Nori a nőt körülvevő illatfelhőben lebegett éppen, így Tomu közelebb hajolt az ajtónál álló férfihoz, néhány másodpercig arcát fürkészte, majd megpaskolta a kopasz fejét.

– Na, mi van, kis barackvirágom? Megnémultál?

Aztán megjelent egy másik fickó, aki általában Tagava irodája előtt szokott posztolni, és közölte a nővel, hogy már várják.

Nori csak később tudta meg, hogy a fémkazettában Kazujuki Tomu egyedi tervezésű VIP-belépőjét tartogatta, a Szószátyár Luciano néhány órája kimetszett szívét, amelyet félórával korábban az FBI már számon kért Tagaván, mint a Tecuba-család jogi képviselőjén, aki azonban ezúttal nyílt őszinteséggel hazudhatta, hogy az egészről semmit sem tud.

Tecuba persze eljátszotta, hogy mennyire nem örül az újabb vérontásnak, aztán nagy kegyesen mégis belement, hogy Kazujuki Tomu a családba kerülhessen. Habár annyit tudtak csak róla, hogy New Yorkból jött, de senki sem kérdőjelezte meg a beosztását, errefelé ugyanis megbecsülik a szaktudást. Azon se lepődött meg senki, amikor pár héttel később Tomu Simo szan ágyában kötött ki, illetve fordítva, de ezt már csak Nori tudhatta ilyen pontosan, mert folyton a nő lakása körül őgyelgett, viszont inkább átvágta volna a saját torkát, mint hogy ezt bárkinek is elmondja.

Nori tudta, hogy számára Kazujuki Tomu elérhetetlen, akár egy kami, és bőven beérte annyival, hogy láthatta, vagy beszippanthatta az illatát. Ha pedig Tomu megpaskolta a fejét, és kis barackvirágomnak szólítva mondott neki valamit, Nori napokig eufóriában lebegett, és még az sem izgatta, hogy a többiek rajta élcelődnek.

„Csak irigykednek” – mondogatta magában, és ebben volt némi igazság.

Az első találkozás emléke azonban gyorsan tovaszállt, és hirtelen Nori előtt termett az a szomorú délután, amikor Simo szan az azonosítás végett megnézte Kazujuki Tomu holttestét az FBI bonctermében. Még véres volt a csupasz bőre, a szeme nyitva, tekintete mereven és vádlón bámult előre. Nori Tagava mögött állt, és látta, amikor a jogtanácsos finoman végigsimított a halott arcán. Ebből Nori rögtön megértette, hogy Tagava Simo lelke legmélyén ugyanúgy szenved, mint ő, és kissé csodálkozott is, amikor pár órával később határozott parancsba kapta, hogy üljön veszteg a fenekén pár napig. Aztán persze kisütötte magában, hogy ez az idétlen parancs az öreg Tecubától származik. A két férfit – Nori szerint – ez a fájdalom örökre összekötötte.

Nori maga előtt látta a még élő és a már halott nőt, amitől – no meg a szervezetében felhalmozott alkoholmennyiség hatására – teljesen összezavarodott.

Kijohira hozzá sem nyúlt a saját söréhez, miközben a konyhán keresztül ki-be sétálók gyanakodva méregették Norit, aki már fennhangon ordítozta, hogy megfizet az FBI-nak, ezúttal nem ússzák meg szárazon. A harmadik pohár közepén Nori fel is állt, és hogy minden jelenlevőt biztosítson tettrekészségéről, előhúzta a revolverét. Kijohira ekkor észrevétlenül mögé került, és fejbe vágta a whiskysüveggel.

– Na, végre! – mondta valaki. – Ahogy nekiindult, a végén még tényleg megrohamozta volna az FBI-t! Nagyon odalehetett azért a nőért. Igaz, meg kell hagyni, jó kis bőr volt.

Kijohira ezalatt a segédszakáccsal becipelte Norit a hátsó szobába.

A fiúk még akkor is ezen röhögtek, amikor Kijohira visszaült az asztalhoz.

– Te meg miért vágsz ilyen komoly képet? – kérdezte az egyik.

– Csak elgondolkodtam – jegyezte meg a fiatal férfi. – Vajon a gaidzsin mit tudhat minderről?

Hirtelen csend lett.

A segédszakács bólintott. Ez a gaidzsin mindig megtalálja a baj közepét, és ha ott volt abban a lakásban, az nem lehetett véletlen.

– Mit törődsz te azzal! – vágta hátba valaki Kijohirát. – Add ide azt a sört, még felmelegszik, addig szorongatod!

Kijohira nem bánta túlzottan, hogy megszabadították az italától, és pár perccel később azt sem, hogy Kodzsi szan sürgősen magához hívatta.

Williamsnek halványan derengett, hogy valami lépcsőn felvonszolták, majd lefektették. Minára viszont határozottan emlékezett, és a nő parfümje még mindig ott lengett körülötte. De amikor felébredt, egyedül volt. Egy ismeretlen szobában feküdt az ágyon ruhástul. Kissé oldalra fordult. Odakint sötétségbe borult már minden, a ház előtt álló lámpának köszönhetően viszont a szobában elég jól lehetett tájékozódni. Nem sokkal később azt is sikerült megállapítania, hogy a gondosan egymásra halmozott saját bútorai veszik körül, és kartondobozok, amelyekkel már többször is barátságot kötött. Valahonnan kellemes zene szivárgott a fülébe, egy lassú szám vége, aztán egy swing.

A plafont bámulta, de mivel hirtelen több létfontosságú élettani funkció is megindult a szervezetében, kénytelen volt felülni. Ez eleinte nem ment valami jól, mert kissé szédült, de összeszedte magát, és nekiindult, hogy megkeresse a mellékhelyiséget. Először egy gardróbba nyitott be, majd a konyhába, aztán mégiscsak ráakadt a megfelelő ajtóra. A művelet végeztével az is kiderült, hogy a következő a fürdőszobát rejti, ahol egy lassú, de alapos kézmosást követően párszor meglocsolta hideg vízzel az arcát, de nem sokkal lett frissebb. A gyomrát mardosó éhség ellenére lebeszélte magát az evésről, inkább visszafeküdt az ágyba, ami egész jó ötletnek tűnt, mert hirtelen elkezdett vele forogni a szoba. A furcsán kellemes állapotot azonban egy különös látogató zavarta meg.

– Megsérültél, kicsi gaidzsin? – kérdezte búgó hangon.

Williams felemelte a fejét. Pár lépésre az ágytól egy nő alakja rajzolódott ki. Biztos volt benne, hogy csak ő lehet az. A nő hosszú szárú, fekete lakkcsizmát viselt, mint azon az estén, és egy szűk szabású fekete lakk-kabátot, amelynek az alsó szegélye épphogy elérte a csizma szárának peremét. A kabátot szorosan megkötötte a derekán egy vastag övvel, de felül eléggé szabadon hagyta a nyakát, valamint jóval lejjebb is, és a széles, felhajtott gallér ellenére igen valószínűnek látszott a felsőrészen viselendő fehérnemű teljes hiánya. Állig érő haját szorosan hátrasimította, a száján sötét rúzs csillogott.

A nő lassan az ágyhoz sétált, majd ráült a férfi mellkasára.

Williams úgy vélte, a nő csupán egy szellemalak, hiszen nem is érezte a súlyát, mégis eléggé valóságosnak tűnt az a felvillanó penge, amit a következő pillanatban az arcához nyomott.

– Nem vagy túl beszédes – jegyezte meg a nő, miközben finoman végighúzta a pengét a férfi arcán.

Williams lassan felemelte a kezét és a nő hasára tette.

– Vagyis tudod a titkom – hajolt közelebb a nő. – De ígérd meg, hogy nem beszélsz róla addig, amíg én nem kívánom – majd szájon csókolta a férfit; a csók a helyzet valószínűtlensége ellenére elég valószínűnek érződött. – Nem akarsz fülig szájat, kicsi gaidzsin? – kérdezte aztán játékosan, a penge ide-oda cikázott a kezében.

Williams megrázta a fejét.

A nő a következő pillanatban kissé oldalra fordította a fejét, mintha a kintről beszűrődő zajokat figyelné.

– Mennem kell! Jön valaki – szólalt meg váratlanul. – Ne feledd, mit ígértél!

A szellemalak eltűnt.

– Jól van? – kérdezte egy ismerős hang nem sokkal később.

– Nem egészen – válaszolta Williams az ajtóban álló Juan Duarténak, de egyre határozottabban úgy vélte, hogy erős sokkhatás alatt áll, vagy végleg elment az esze. – Nem akarsz fülig szájat, kicsi gaidzsin?

– Tessék? – lépett közelebb Duarte. – Nem értettem, hogy mit mondott – arra gondolt, hogy Williams a fájdalomcsillapító hatására még mindig félrebeszél.

– Ezt kérdezte, miután belém vágta a kését, és kissé megforgatta – magyarázta Edward Williams. – New Yorkban úgy tíz éve. Egy sikátorban futottunk össze, vagyis én a késének. Rám vetette magát, és mire feleszméltem, már a földön feküdtem, a kése pedig a gyomromban ficánkolt. Fölém hajolt, és megkérdezte: „Nem akarsz fülig szájat, kicsi gaidzsin?” – felnevetett. – És most megint.

– Az támadta meg, aki tíz évvel ezelőtt? – Duarte megpróbálta kihámozni a másik szavaiban rejlő értelmet.

– Nem-nem… valami narkós fickó lőtt rám. A nő egyébként is már évek óta halott – ült fel Williams, kezdett felélénkülni. – Ugyanabban a lakásban ölte meg az FBI, most már érti?

Duarte megrázta a fejét.

Williams egy pillanatra elgondolkodott, talán jobb Duartét nem belekeverni a dologba, nehogy baja essen. Amiről nem tud, azzal nem árthat magának.

– Éhes vagyok – jegyezte meg végül.

Duarte tekintete felcsillant, mert ez végre egy olyan információ volt, amivel már ő is tudott mit kezdeni.

Három levágott emberi fej feküdt a belső boncasztalon, és néhány egyéb testrész, mind gondosan felcímkézve. A kissé véres kórházi ruhába öltözött Mina éppen akkor fejezte be az összepárosítást. Duchat közben a fal melletti asztalkánál állt, és a mikroszkóp fölé hajolva próbált valami eredményre jutni az új szövetmintával kapcsolatban, amelyet néhány másodperce metszett ki a frigó néma lakójából.

– Egyre nagyobb itt a fejetlenség – állapította meg Grey hadnagy, miután belépett, és alaposan körbenézett, de szellemességét senki sem értékelte.

A doktornő csak fáradtan felnézett, Duchat pedig rosszallóan megcsóválta a fejét.

– Elnézést – szabadkozott Grey, majd gondosan becsukta maga mögött az ajtót. – Ma nem vagyok formában – vigyorgott, de a jeges hangulat továbbra sem kezdett oldódni.

Grey hirtelen rájött, hogy ez nem is az ő hibája, hanem elsősorban a hajnali időponté, mert úgy 2:35 körül lehetett a karórája szerint, amit gyorsan megnézett. Másrészt a hétfőn történt drámai változások is okai lehetnek a rossz hangulatnak, amely napot Williams – akkor még különleges ügynök – csak úgy nevezett, „a káosz korszakának első napja”.

– Lehet, hogy nem ez a legmegfelelőbb pillanat – folytatta Grey, és már egyáltalán nem zavarta, hogy csak ő beszél –, de azt hiszem, rájöttem, mi történt – majd diadalmasan felemelte a kezében levő aktát. – A 405-ös lakás – jegyezte meg titokzatosan. – Négy éve ott ölték meg Kazujuki Tomut – aztán Duchat-ra, majd a nőre nézett.

Mina éppen akkor pakolta az egyik fejet egy kisebb műanyag tárolódobozba. Lezárta a fedelet, aztán szigorú tekintettel meredt Grey hadnagyra.

– Ha jól emlékszem, jakuza volt, Tagava barátnője, és Johnson lőtte le, utána gyorsan elő is léptették – mondta némi töprengés után Mina.

Grey bólintott.

– Állítólag be akarták vinni, de fegyvert rántott, végül mégis Johnson volt a gyorsabb – egészítette ki aztán a nő által felsorolt információkat.

– Ez ostobaság! – vágott közbe Duchat, és szenvedélyesen félretolta a mikroszkópot; ez a mozdulat arról árulkodott, hogy a szakmai érveken túl más motivációk is mozgathatják a franciát. – Egy: Kazujuki sokkal tapasztaltabb volt Johnsonnál. Kettő: a nő miért állt volna ellen, ha biztosra vette, hogy Tagava öt percen belül úgy is kihozza?

Grey vigyorogva bólogatott, Mina pedig ezalatt egy újabb dobozt tett a boncasztalra.

– Az egész már akkor bűzlött – jegyezte meg közben. – Senki sem értette, hogy miért akarták egyáltalán bevinni a nőt, hiszen semmilyen közvetlen bizonyítékunk nem volt.

– Azt pedig végképp nem értettük, hogy utána miért is léptették elő azt az ügynököt, aki lepuffantotta a gyanúsítottat, ahelyett hogy bekísérte volna kihallgatásra – vetette oda Duchat egy jó adag iróniával.

– Williams rájött – osztotta meg a nagy felfedezését Grey, amelyet úgy negyedórája tett odafönt az asztalánál, a teljesen üres helyiségben, és mivel ott senki sem akadt, akivel megoszthatta volna, addig járt szobáról szobára, míg ébren levő hallgatóságra nem akadt. – Ezért volt kint a helyszínen, és ezért rángatták ma be Johnsonék.