A Paula trilógia első kötete

A mű eredeti címe

CANCIONOS PARA PAULA

?SABES QUE TE QUIERO?, CÁLLEME CON UN BESO

Fordította: Seres Krisztina

© Text: Franciso de Paula Fernandez and Editorial Everes, S.A…

On the cover the name of the author shall appear as: BLUE JEANS

© Hungarian Translation, Seres Krisztina, 2012

© Ciceró Könyvstúdió, 2012

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-539-848-5

Kiadja a Ciceró Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Az EPUB konverziót Kozári Imre készítette

A szüleimnek és Maríának, nélkülük semmi sem volna lehetséges.

Az Everest Kiadónak, mert bíztak bennem és megkockáztatták ezt az őrült tervet. Ana és Alicia, köszönöm a türelmeteket. Esternek, hogy ösztönzött és segített a nehéz pillanatokban.

Sarának, Lidynek és Lolának, hogy nemcsak olvasóim, hanem barátaim is. Anitának, az erre regényre és szerzőjére fordított minden figyelméért. Lidiának, Luznak, Deminek, Maitének, Cristinának, Saraynak, Gelinek, Merinek, Almunak, Álexnek, Esthernek, Aliciának, Laurának, Irenének, Elenának és Yolynak, mert az elejétől fogva hozzátették a magukét.

A Blue Angyaloknak együttműködésükért és kedvességükért.

Külön-külön és együtt mindenkinek, aki ráklikkelt és elfogadta egy ismeretlen felkérését, hogy elolvasson néhány sort a Dalok Paulánakból.

1. fejezet

Márciusi nap, este 6 óra

Megint az órájára pillant, kifújja a haját a szeméből, jobbra-balra tekintget. Sehol semmi, nyoma sincs piros virágnak.

Két nappal korábban

A srác: Vörös rózsa lesz nálam, hogy felismerj.

A lány: Vörös rózsa? Nagyon klasszikus.

A srác: Én már csak ilyen vagyok.

A lány: Nálam pedig Pindur Pandúr-os, fukszialila hátizsák.

A srác: Nagyon kislányos.

A lány: Én már csak ilyen vagyok.

Márciusi nap, este negyed 7

„Idióta. A végén még a csajoknak lesz igazuk…”

Paula megint az óráját nézi, és felsóhajt. Megigazítja a szoknyáját, amelyet direkt erre a randira vásárolt magának. Új fehérneműt is vett, ámbár pontosan tudja, hogy olyan messzire azért nem fognak elmenni. Sarkával a követ kopogtatja, kezd tényleg dühös lenni.

Előző nap

A lány: Biztos vagy benne, hogy jó, ha talizunk?

A srác: Nem, de kockáztassuk meg.

A lány: De ha nem leszel ott…

A srác: Ott leszek.

Márciusi nap, este fél 7

Paula már lemondott róla. Ha legalább meglenne a mobilszáma! Megfogja a homlokát. Tisztára meleg, pedig nagyon hideg van. Egyszerűen hihetetlen, hogy nincs itt! Újra alaposan körbenéz, lát-e valahol piros virágot.

Sehol semmi.

– Idióta vagy – mondja hangosan, de azért nem annyira, hogy bárki is meghallhassa.

Előző este

A srác: Szeretlek.

A lány: <3.

Márciusi nap, este fél 7 után hat perccel

Paula megunta a várakozást. Egyszer melege van, aztán meg fázik. Elővesz a Pindur Pandúr-os hátizsák egyik zsebéből egy gumit, és öszszefogja a haját, amelyet direkt erre az alkalomra egyenesített ki, de most már mindegy. Az az idióta nem jött el. „Idióta.”

„Most mit csináljak?” Hazamenni még korai volna, és mindenhol szívesebben lenne, mint a számítógépe előtt. Egy jó kávéra vágyik, hogy belefojtsa a bánatát.

Épp vele szemben van egy Starbucks. Elsétál a zebráig, hogy átmehessen, s közben mindenféle bosszús grimaszt vág. Amíg azt várja, hogy megjelenjen a zöld emberke a közlekedési lámpán, eszébe jut, hogy mit beszélgettek a barátnőivel a suliban.

Ma reggel

Paula: Fél hatkor.

Cris: El se hiszem! Te tényleg randizol azzal a pasival?

Diana: Hát, ez elég durva!

Paula: Szerintem épp ideje, hogy végre talizzunk.

Miriam: De azt sem tudjátok még, hogy néz ki a másik!

Paula: Tudom, de vonzónak találom, és én is vonzom őt. Minek a fotó?

Diana: És ha valami beteg vagy szexuálisan perverz alak?

Miriam: Neked pont ilyen kéne, nem, Diana? Valami őrült, akinek egész álló nap csak a szexen jár az esze!

Mind nevetnek, csak Diana nem, aki le akar egyet keverni Miriamnak, de ő ügyesen kikerüli.

Cris: És ha nem jön el?

Paula: De eljön.

Miriam: Lehet, hogy mégse.

Diana: Lehet, hogy mégse.

Paula: De igen!!!

A matematikatanár: García kisasszony, tisztában vagyok azzal, hogy mennyire lelkesedik a függvényekért, de szíveskedjék uralkodni magán az órán. Most pedig volna kedves a táblához fáradni, hogy megcsillantsa előttünk is a tudományát?

A társalgás véget ér, mind nevetnek, kivéve Paulát, aki rosszkedvűen feláll és a táblához indul.

Márciusi nap, este háromnegyed 7

Paula benyit a Starbucks ajtaján. Senki sem áll sorban. Kopasz, borostás, kedves mosolyú, vékony fiú szolgálja ki. A lány egy karamellás-vaníliás különlegességet, caramel macchiatót kér. Kifizeti, majd felmegy az emeletre, hogy némi rendet tegyen a fejében uralkodó zűrzavarban.

A helyiség szinte üres. Az utcára néző egyik nagy ablakhoz közeli fotelban párocska enyeleg. Paula a szeme sarkából figyeli őket.

„Micsoda szívás! A legjobb helyre ültek!”

A pártól nem messze van egy másik fotel, de mégsem ül oda, mert túl közel van hozzájuk, és nem akarja zavarni őket. Így aztán egy távoli, eldugott hely mellett dönt a másik ablaknál, ahol kevesebb a fény, és a kilátás sem olyan jó.

Paula a városi forgalmat figyeli. Gondolkodik és szomorkodik. Kénytelen maga előtt is beismerni, abban bízott, hogy a fiú el fog jönni. Két hónapja beszélgetnek egymással nap mint nap, mindenféléről mesélnek, nevetgélnek, már majdnem szerelmesek egymásba…, és amikor színt kellene vallania, a srác beijed. Vagy talán nem is az, akinek mondta magát, és így zárta le a kapcsolatukat?

„Nem, az lehetetlen. Kizárt dolog.”

Beleiszik a caramel macchiatóba, amelynek a habja persze kis bajuszt hagy a szája szélén. Megpróbálja lenyalni, de nem megy, a karamella odaragadt. „A francba, nem hoztam szalvétát, és most megint el kell mennem ezek előtt.”

Belenéz a Pindur Pandúr-os hátizsákba, de nem talál benne papír zsebkendőt. Sóhajt egyet. Kiveszi és az asztalra teszi a könyvet, amit magával hozott, hogy eggyel kevesebb holmi között kutathasson tovább. Nincs. Megint sóhajt.

Amíg a zsákjában kutatott, egy fiú jött be, és pont a Paulával szemben található fotelbe telepedett. Amikor a harmadik sóhaj után felnéz, észreveszi a fiút. Őt nézi. Helyes srác, rámosolyog. Paulának eszébe jut, hogy még habos a szája, és úgy tesz, mintha a könyv véletlenül leesne. Amikor lehajol, hogy fölvegye, a kezével megtörli a száját, sőt, az orrát is, mert hátha az is olyan. Megmenekült.

Az asztal alatt azonban az arca hirtelen a helyes fiú arcába ütközik, aki közben odajött és Paula mellé hajolt. A fiú szó nélkül kivesz egyet a zsebében tartott papír zsebkendős csomagból, és odanyújtja.

– Tessék – mondja, miközben széles mosoly kíséretében zsebkendővel kínálja. – Csodálatos mosolya van, gondolja Paula. – Bár most már nincs is rá szükséged.

Paula szinte elájul, ahogy a csodálatos mosolyú, helyes fiú hangját meghallja… de a szégyentől. Elvörösödik, és ahogy könyvvel a kezében fel akar állni, fejét az asztalba veri.

– Auuu!

– Nagyon megütötted magad?

– Nem. – Paula most állva látja a fiút. Elég magas, fekete melegítőfelső és kissé kopott, kék farmernadrág van rajta. Nagy, barna szeme van, de a haja kicsit hosszabb, mint ahogy Paula szereti, viszont nagyon helyes. – És a zsepire sincs szükségem.

A fiú mosolyog, és a zsebkendőt visszateszi a zsebébe.

– Remek. Akkor visszaülök a helyemre.

Paula lesüti a szemét, s arra vár, hogy az ismeretlen ismét leüljön. Amikor úgy gondolja, hogy a fiú már letelepedett, felpillant, hogy megbizonyosodjon róla. Tényleg ott ül.

„Hú, de helyes!… Elég már, Paula! Mégis, hogy képzeled?”

Enyhe fájdalmat érez ott, ahol beütötte a fejét, ami visszatéríti a valóságba. Szerencsére semmilyen dudor nem nőtt rajta. „Hála istennek! Már csak az hiányzott volna.”

– Meglehetősen keményfejű vagy, kislányom – mondogatja az anyukája. A fenébe, most az egyszer kénytelen neki igazat adni.

Paula az este folyamán most mosolyodik el először. Megint beleiszik az italába, ám ezúttal ügyel arra, hogy ne maradjon habos a szája. Kinyitja a könyvét ott, ahol néhány órával ezelőtt abbahagyta. A Ne haragudj, hogy szerelmemnek hívlak című regényt olvassa Federico Mocciától. Egy tizenhét éves diáklány és egy harminchat éves újságíró szerelméről szól. Paula nem különösebben szeret olvasni, de Miriam annyit beszélt neki erről a regényről, hogy végül is belekezdett, és tényleg tetszik neki. Egészen fellelkesült a főszereplő, Niki érettségén, aki csak egy évvel idősebb nála, mégis képes volt meghódítani egy nála jóval idősebb férfit, Alessandrót. Hát, igen. Bárcsak neki is ilyen szenvedélyes love storyban lehetne része, mint amilyen ez! Csak, persze, a fiú ne legyen ennyivel idősebb.

Erről aztán újra az jut eszébe, hogy hiába várta a fiút. Az az idióta jól elbánt vele.

„A fenébe!”

Akaratlanul is a másik fotel felé pillant, amelyikben a csodálatos mosolyú, helyes srác ül, aki azonban most nem őt figyeli.

– Hát, ilyen nincs! – szalad ki hangosan Paula száján.

A fiú is olvas, már egészen a könyv végénél tart. Paula lehajol, hogy elolvashassa a címét és meggyőződjön arról, nem téved-e: Ne haragudj, hogy szerelmemnek hívlak.

A fiú ekkor észreveszi, hogy Paula tekintete rászegeződik. A lányra néz, aztán a könyv borítójára, majd megint a lányra, és elmosolyodik azzal a csodálatos mosolyával.

– Neked is tetszik? – kérdi a fiú, kicsit megemelve a hangját.

„Naná, hogy tetszik, te hülye! Hogyne tetszene a mosolyod, mikor ennél szebbet még életemben nem láttam?”, gondolja magában, mielőtt válaszolna:

– Mit mondtál? – kérdez vissza Paula olyan döbbent arccal, mint akinek belelátnak az agyába.

– Az előbb láttam, amikor leesett…, vagyis, igazából, amikor idejöttem, és te épp kerestél valamit a zsákodban, már akkor láttam, hogy ugyanazt a könyvet olvassuk. Ezért kérdeztem, hogy tetszik-e.

– Ja, értem! Igen, persze hogy tetszik.

– Szép történet. Egy pillanat…

A fiú ekkor feláll a fotelből, fogja az italát meg a könyvét, és odaül Paula mellé. A lány megint elpirul a meglepetéstől. A fiú nem egyszerűen helyes, hanem szuperhelyes!

– Nem baj? Csak hogy ne kelljen kiabálnunk egymással.

– Nem, dehogy. Ülj csak le!

Ebben a pillanatban elég hangosan megszólal Rihannától a Don’t Stop The Music a Pindur Pandúr-os hátizsák belsejében. Paula összerezzen, és gyorsan keresni kezdi a mobilját. Néhány másodperc múlva végre ráakad. Miriam.

– Bocsi, az egyik barátnőm az – magyarázza halkan a szuperhelyes fiúnak, aki megint rámosolyog, és olyan mozdulatot tesz, hogy „semmi gond, vedd csak fel”. A lány felkel és a helyiség másik végébe sétál. Az ifjú szerelmespár már elment.

– Mondjad!

– Szóval, szívem, hogy áll a dolog? – hadarja Miriam, amint meghallja barátnője hangját. – Ugye, nem zavarunk?

– Zavarunk? És miféle dolog?

– Itt vagyunk mindhárman Diana, Cris és én. Várj egy kicsit! Mondjatok valamit, lányok!

A lármás „Helló!” után barátságos sértegetés hallatszik a telefonból.

– Hallod, mennyire szeretünk és hogy aggódunk érted? Na, milyen a randi?

„Hú, a randi!” Most jut csak eszébe. Ebben a pillanatban semmi kedve sincs magyarázkodni a barátnői előtt, még kevésbé beszámolni a helyzetről. Így aztán nem mondja meg nekik, hogy az az idióta nem jött el.

– Tök jó, minden oké. De most nem tudok beszélni. Nagyon benne vagyok, és…

– Hűha! Nagyon benne van… Ajjaj! Na, jó, nem zavarunk tovább. Holnap viszont mindent részletesen el kell mesélned! Lányok, letesszük! Búcsúzzatok el szépen!

És egy hangos „Szia! Szeretünk!” után újabb kedveskedő trágárság hangzik el, majd leteszik.

Paula behunyja a szemét, és felsóhajt. „Tiszta dilisek.” Visszamegy a foteljéhez. A szuperhelyes srác ott áll, könyvével a hóna alatt.

– Mennem kell. Nagyon késő van, tíz perc múlva kezdődik az órám.

„Órája? Miféle órája? Ilyenkor?”

– Örülök, hogy találkoztunk. Remélem, a könyv vége is tetszeni fog.

És a csodálatos mosolyú, szuperhelyes srác minden további nélkül kirohan a kávézóból.

Paula ekkor visszaül, s úgy dönt, ideje lesz hazamenni, lazulni egyet a finom fürdőben és egy időre megfeledkezni a számítógépről. Megfogja a könyvet, hogy eltegye, de ekkor valami furcsát vesz észre. Ez nem az ő könyvjelzője, és ráadásul az utolsó oldalnál van.

„Ez a hülye összecserélte a két könyvet, és az enyémet vitte magával.”

Kinyitja a könyvet, és hátul, a lap tetejére kék golyóstollal írva ezt olvassa: alexiroember@hotmail.com. Ha kedved támadna megtárgyalni velem a könyv végét.

A bejegyzés mosolyra készteti, s végül elneveti magát. Beteszi a könyvet a hátizsákba, és önkéntelen vigyorral az arcán elindul a Starbucks emeletéről levezető lépcső felé.

„És ez a srác csak úgy azt mondja, hogy reméli, tetszeni fog nekem a könyv vége. Micsoda idióta!” És ha már az idiótáknál tartunk… Ebben a pillanatban egy másik magas, vonzó külsejű fiatalember vágtat fölfelé teljes sebességgel a kávézó lépcsőjén. Olyan gyorsan szalad, hogy észre sem veszi Paulát. Az ütközéstől Paula a földre esik, a fiú pedig szinte rázuhan, de még idejében sikerül átugrania, így a lány mögött esik térdre. Kezéből vörös rózsaszál hull ki. Csodálkozva néznek egymásra. A fiú elmosolyodik, amikor meglátja a Pindur Pandúr-os hátizsákot a padlón.

2. fejezet

Nagyjából ugyanebben az időben, a város másik részén

A fiú is az órájára pillant, és ő is sóhajt. Mario a szőnyegen ül, matekleckét ír. A háttérben a Maná egyik száma hallatszik.

Hogy tudna a hal víz nélkül létezni?

Hogy tudna a madár szárny nélkül repülni?

Hogy tudna a virág föld nélkül felnőni?

Meg kell most tanulnom nélküled élni…

Az utolsó sort elismétli, amitől összeszorul a szíve, és sóhajt egyet. Meg kell most tanulnom nélküled élni.

Igen. Erről van szó: meg kell tanulnia, hogy ne gondoljon a lányra.

– Figyelj már oda, Mario! Ott a leckéd, a matek, az osztályzataid… De így nem megy!

Feláll, és lehalkítja a CD-lejátszót. Szentségtörés volna, ha félbeszakítaná a saját és a lány kedvenc együttese, a Mana számát, de ha nem halkítja le, képtelen odafigyelni.

Visszaül a szőnyegre ahhoz a rémes matekhoz, a függvényekhez. Muszáj összpontosítania. Behajlítja mindkét lábát, és a jobbat a balra helyezi. A nyakával lazító mozdulatokat végez, majd a matekfüzetet a fejére teszi, és addig egyensúlyozza, míg ott marad. Ezt követően a halántékára teszi mindkét kezét, majd a mutató- és középső ujjával óvatosan, körkörös mozdulatokkal dörzsölni kezdi. Szemét becsukja, és öt másodpercig kitartja az „aummmmm” szótagot, utána még egy „aummmmm” jön, de ez valamivel tovább tart. Majd… köhintést hall a szobája ajtajából.

– Aha. Most már értem, miért nincs csajod.

A nővére mosolyog, a barátnői pedig nem bírják visszafojtani nevetésüket.

Mario kinyitja a szemét, kinyújtja a lábát, és leveszi a füzetet a fejéről. Rákvörös. Idegesen néz rájuk, és azt reméli, hogy az a bizonyos lány nincs közöttük. Úgy látszik, nincs. Csak a nővére az és két hülye osztálytársnője.

– Mi van?

– Az, hogy elmegyünk. Apu és anyu nincs itthon, úgyhogy egyedül maradsz. Mit fogsz csinálni, hm?

A lány huncut tekintettel néz rá, és füttyent egyet.

– Na, vajon mit? Befejezem ezt a baromságot.

– Még mindig függvényezel? Majd nekem is add oda!

– Nekünk is! – hallatszik a folyosóról.

Mario felháborodva néz a nővérére.

– És te miért nem melózol vele? Nem lep meg, hogy megbuktál tizedikben. Nem elég, hogy a saját öcséd utolér, még azt is akarod, hogy lehagyjon? Szégyellhetnéd magad, Miriam!

– Ne hülyéskedj már! Azért buktam csak meg, hogy ezekkel a rémes nőszemélyekkel járhassak egy osztályba – poénkodik Miriam, ahogy Dianára és Crisre mutat. Váratlanul az öccsére veti magát.

– Mi a fenét csinálsz? Állj már le!

A szőnyegen elnyúlva Miriam egyfolytában az öccsét puszilgatja.

– Ki a leghelyesebb és legjobb öcsike a földön és a világegyetemben?

A két barátnő a háttérben egyfolytában a testvérek közötti mulatságos jeleneten nevet.

– Jól van már! Elég! Megkapod majd a leckét, csak hagyjál már békén! Te tisztára…

– …lenyűgöző vagyok, ezt akartad mondani? – és cuppanós puszit nyom Mario arcára. – Nagyon helyes srác vagy! – Majd feláll, megigazítja dekoltázsát és a nadrágját, s miután kiment, becsukja az ajtót.

Kész rémálom egy osztályba járni vele. Nem elég, hogy otthon is el kell őt viselnie, még a suliban is állandóan együtt vannak már második éve. Mariónak ez egyáltalán nincs ínyére. S mindennek a tetejébe a nővére az Ő legjobb barátnője lett…

Az íróasztalon megszólal az Odaszögezve egy bárban című szám a mobilján. Ő lenne az? Nem valószínű. Sosem szokta hívni. De, hátha mégis ő az?

Mario esetlenül feláll, dülöngél, nekimegy a falnak, de végül csak eljut az íróasztalhoz. Csalódnia kell: a szülei azok.

– Mondjad, anyu!

– Későn érünk haza, kisfiam. Csináljatok vacsorát magatoknak! Találtok bőven ennivalót a hűtőben.

– Jó, anyu.

– És mondd meg a nővérednek, hogy egyen valamit vacsorára, mert állandóan ezekkel az idétlen diétákkal van elfoglalva.

– Jó, anyu.

– És írja meg a leckéjét!

– Jó, anyu.

– És ha valami történne, hívjál a mobilon!

– Jó, anyu.

– És…

– Anyu – szakítja félbe Mario –, nem inkább Miriamnak kéne mindezt elmondanod? Mégiscsak ő az idősebb.

Az anya néhány pillanatig hallgat a vonal túlsó végén.

– Nem – zárja le kategorikusan. – Ha valami történne, tudod… Puszillak, édesem. Szeretlek.

A fiú ingatja a fejét, majd visszateszi a mobilt az asztalra. Odamegy a számítógéphez, és felerősíti a lejátszót. Mikor sírnak az angyalok. Állva hallgatja és dúdolja a dal egy részét. Majd lehajol, és felveszi, amit a szőnyegen hagyott. A matekfüzetéből az a fénykép esik ki, amelyet ma reggel készített a gimiben, s amint hazaért, azonnal ki is nyomtatta. Gyönyörű lány! Mondjuk, a gyönyörű talán nem a legtalálóbb szó rá, mivel a lány éppen kiölti a nyelvét és közben kacsint is, ám az ő számára mindig gyönyörű marad. Ha tudná, hogy minden egyes nap minden egyes órájában, percében és másodpercében legszívesebben átkarolva tartaná! Átkarolná és csókolgatná. Egyfolytában az ajkait és a száját ízlelgetné. Szereti őt, szereti teljes szívéből. Hogy mondhatják azt egyesek, hogy az ember tizenhat évesen nem tudhatja még, mi a szerelem? Hogy ez nem is igazi szerelem? Hát akkor micsoda? Már az is fáj, ha csak rágondol!

Az órájára néz. Vajon mit csinál most? És ha felhívná? Nem, nem akar kellemetlenkedni vagy zavarni. És mit mondana neki? Hiszen naponta látja, minden tanítási órán! Nem, nem kellemetlenkedhet. Küldjön SMS-t? Nem, azt sem. Az talán még rosszabb lenne. És ha ő meg nem válaszol rá, ahogy máskor is megtörtént már? Csak izgatottá és feszültté válna tőle. Szerinte úgysem érdekli a lányt. Kemény dolog némán szeretni.

Előtte a számítógép meg az internet. Biztos, hogy szerelme ilyenkor fenn van a Messengeren. Az utóbbi időben sokat megy fel rá, többet, mint egyébként, bár néha sokáig tart, amíg válaszol. Az ilyen szünetek hosszúak, egy örökkévalóságig tartanak.

Mario felmegy az MSN-re, és beüti a jelszót: Paula<3. Nincs fenn.

Kilép az MSN-ből, és beírja újból a jelszót. Fél óra alatt tízszer. Nincs ott.

Végül feladja, és bedől az ágyába, párnáját a fejére teszi. A számítógépen a Mindkettőnk ajkai szól.

3. fejezet

Ugyanaz a márciusi nap, ugyanabban a városban, néhány órával Paula és Ángel összeütközése előtt

A szerkesztőség teljesen kiürült. Csak a főnök maradt ott, szokása szerint kis irodájába zárkózva, meg ő, aki ráadásul mindjárt végez erről a Nagy-Britanniában divatos skót együttesről szóló cikkel. A számítógépén halkan, nagyon halkan az All You Need Is Love szól, de nem az eredeti Beatles-szám, hanem az Igazából szerelem című filmben elhangzott változata. „Minden, ami kell neked, szerelem.”

Ángel még egyszer átolvassa, amit írt. Gyakorlatilag ahányszor megír egy újabb sort, az egész szöveget átolvassa.

– Mindjárt megvan – gondolja.

Az írás meg a zene… Tulajdonképpen ezeket szereti a legjobban. Igaz, sem a lap, sem a fizetése nem valami nagy szám, de ez az első komoly munkahelye huszonkét évesen, és idővel talán előbbre léphet. A Rolling Stone-hoz, például. Most azonban megelégszik azzal, ami van. Más újságírónak még munkája sincs, ő pedig arról írhat, amit szeret.

Befejeződik a szám, és elkezdődik Bryan Adams és Barbra Streisand duettje, az I Finally Found Someone. „Végül rátaláltam valakire.” Ángel elmosolyodik. Eszébe jut, hogy ezt a dalt küldte át Paulának MSN-en. A lánynak nem volt ismerős a címe, de amint meghallotta, azt mondta: „Ja, persze! Ez volt az a szám, amelyik a Megasztárban ment!”

A fiú a laptopja előtt nem tudta megállni, hogy el ne mosolyodjon annak a lánynak a válasza hallatán, aki az utóbbi hetekben elrabolt egy darabkát a szívéből. Szerelmes volna belé?

Ma este egy kicsit továbblépnek. Két hónapnyi, mindennaos beszélgetéseik után végre személyesen is látják, érintik, érzik egymást… Akkor majd megtudja, hogy ez a lány tényleg tetszik-e neki.

Ebben a pillanatban kinyílik a főnök irodájának az ajtaja. Jaime Suárez győzedelmes arccal és sietős léptekkel jön ki, és ahhoz az asztalhoz tart, amelynél Ángel már a cikk vége felé jár.

– Sikerült, ez most már biztos. Ma délután eljön hozzánk Katia egy interjúra.

– Katia? Az a Katia?

– Hány olyan énekesnőt ismersz, Ángel, akit Katiának hívnak?

Az utóbbi hetekben Katia társadalmi jelenséggé vált. A fiatalok iPodján ott van az Örül neked most a szívem című száma, amelyik a múlt havi eladási listák élén állt. Az ifjú énekesnő hatalmas erővel robbant be első albumával a zenei világba.

– Ezt a mázlit! Ön fog vele interjút készíteni?

– Nem, Ángel, ez terád vár. Maite és Valeria nincs a városban, én pedig már túl öreg vagyok az effajta interjúkhoz. Te jobban szót fogsz vele érteni, majdnem egykorúak vagytok.

Ángelnek nagyon nehezére esik most mosolyogni. Pont ma délután! A szabad délutánján, épp azon a délutánon, amikor Paulával fog találkozni! „Az újságírónak nincs munkaideje, Ángel, mindig elsütésre készen kell állnunk az ágyú mellett”, szokta mondogatni a főnöke, ha meglátta, hogy az óráját nézi a munkaidő végének közeledtével.

– És hányra fog idejönni? – kérdezi aggódva a fiú.

– Nos, az ügynöke délután négy körülre ígérte.

Ángel azt számolgatja magában, hogy az egész mennyi ideig fog tartani és hogy fog odaérni a randira. Ha mázlija van, fél vagy háromnegyed ötre már végezhet. Metróval negyven perc alatt ott van a Paulával megbeszélt helyen.

– Rendben van, főnök, megcsinálom. Most azonnal nekiállok felkészülni az interjúra.

– Nagyszerű, Ángel. Tessék! – Fényképekkel, korábbi interjúkkal, Katiáról és CD-iről szóló cikkekkel teli dosszié landol a fiatal újságíró asztalán. – Menj föl az internetre, és ott is keress róla infót. De eszedbe ne jusson közben chatelni! Értettem?

A fiatalember elmosolyodik. A főnöke vajon tud arról, hogy amikor kevés a munkája, a szerkesztőségi gépen szokott Paulával beszélgetni?

– Máris nekilátok.

Közel két órára Ángel megfeledkezik a világról, és alaposan áttanulmányoz mindent, ami kapcsolatban van az énekesnővel. Még a lemezét is meghallgatja párszor. A percek múlnak, az interjú közeledik. Akárcsak a randevú Paulával. Háromnegyed négyre felkészült az interjúra.

Belép Jaime Suárez irodájába, s átadja neki a kész anyagot, amely személyes jellegű, de nem bizalmaskodó; zenével kapcsolatos, de nem szokványos kérdéseket feszeget. Gondosan előkészített, magával ragadó hangvételű interjú. Ettől függetlenül Ángel tisztában van azzal, hogy ez csak a fele annak, ami elő fog kerülni a beszélgetésben, ha majd személyesen is találkoznak. A legjobb interjú az, amelyik spontán tör elő, amikor két ember nyugodtan tud beszélgetni. A forgatókönyv csak biztonságérzetet ad, ha az ember agya leblokkolna.

A főnök befejezi az olvasást, és elégedetten mosolyog:

– Remek munka. Kétségkívül nagy újságíró lesz belőled, és hamarosan itt hagyod ezt a kis szerkesztőséget.

Jaime Suárez dicsérete széles mosolyra készteti Ángelt, de nem bírja megállni, hogy ne pillantson szorongva az órájára.

– Negyed öt, most már nemsokára itt kell lennie – mondja a főnök.

Ám fél ötkor Katia még mindig sehol. Sem háromnegyed ötkor. És az ifjú énekesnő még ötkor sem bukkan fel a szerkesztőségben. Ángel majd felrobban a dühtől. Nem hiszi el, hogy ez vele történik. Egyre idegesebb, félpercenként az óráját nézi.

Most már biztos, hogy lekési a Paulával megbeszélt találkozót. Egy kétségbeesett pillanatában felmegy az MSN-re, hátha a lány is fenn van és szólhat neki, hogy késni fog. De nincs fenn.

Feszült. Ideges. Negyed hat. „A francba! Negyed hat!” Paula már biztos vár rá a Pindur Pandúr-os hátizsákjával. „A rózsa!”

Egész délután eszébe sem jutott. Előző nap egy egész tucattal vett, mert édesanyjának is vitt, és senki sem vette észre, hogy nem tizenkettő, hanem tizenhárom volt a csokorban. Eggyel több, hogy majd azzal azonosíthassa magát.

„Nagyon klasszikus”, ezt mondta neki a lány. Igen, Ángel tényleg klasszikusnak tartotta magát, azonban igyekezett a kor szokásaihoz is alkalmazkodni. Egyformán szívesen hallgatta a Metallicát és Rihannát, Laura Pausinit és az El Barrio együttest. Szívesen olvasott Agatha Christie-t és Ruiz Zafónt, Pérez Revertét és Stephen Kinget. Éppoly jól állt neki a sportzakó, mint a szakadt farmer. Olyan fiú volt, aki elfogadta azt, ami épp kijutott neki, akármi legyen is az, akármilyen körülmények között, akármilyen meghatározhatatlan vagy megjósolhatatlan dolog. Az egyetemen mindig azt mondták: manapság az a nyerő, aki rugalmas és sokoldalú. Márpedig ő az volt.

– Itt van! – kiáltja Jaime Suárez az irodája ajtajából. A recepciós lány az imént szólt fel. A főnök már rohan is a vendég fogadására.

Ángel sóhajt egyet, és a szerkesztőség bejárata felé indul. Az ajtón barátságos beszélgetésbe merülve lép be Jaime Suárez és a lány ügynöke, Mauricio Torres, öltönyben és nyakkendőben. Katia csak mosolyog, egy szót sem szól.

– Elnézést kérünk a késésért. Az egyik rádiócsatornánál készítettek velünk interjút a város túlsó végén, és sokáig elhúzódott. Épp csak bekaptunk egy-egy szendvicset.

– Ugyan, semmi gond. Tudjuk jól, hogy megy ez a médiánál. Nem is figyeltük az időt.

Ángel, aki épp ekkor csatlakozott a trióhoz, összevonta a szemöldökét, de igyekezett elrejteni bosszúságát.

– Á, Ángel, hát itt vagy – mondja Jaime, miközben belekarol. – Ő Ángel Quevedo újságíró, aki elkészíti az interjút Katiával.

A fiatalember kezet fog az ügynökkel, majd, némiképp zavarban, két puszit ad az énekesnőnek, akivel eleinte szintén kezet akart fogni.

Katia sokkal csinosabb, mint azokon a fotókon, amelyeket Ángel egész délután nézegetett. Jelenléte mintha fény sugározna, arcából nyugalom árad. Széles a mosolya, és a szeme nem is lehetne kékebb, valószínűleg a megfelelő színű kontaktlencsének köszönhetően. Elég alacsony, az a fajta, aki szerint az igazán jó dolgok csak kicsiben jók. Az egyetlen kirívó rajta a rózsaszínű haja lehetne, neki mégis úgy áll, mintha a saját hajszíne volna. Noha a fellépései alkalmával Punky Brewsterhez illő, különc ruhákban jelenik meg, az interjúra sötét színű, meglehetősen feszes farmerban és piros-fekete, elég visszafogott pólóban jött. Kezében nadrágjához illő farmerkabátkát tart.

– Hát akkor magatokra is hagyunk titeket, hogy az interjúra tudjatok koncentrálni – mondja a főnök, s az ügynököt az irodájába invitálja, hogy Ángel intimebb körülmények között dolgozhasson. Jaime tisztában van azzal, hogy négyszemközt a fiú remek interjút fog készíteni.

Mikor kettesben maradnak, Ángel hellyel kínálja a lányt egy fotelben hátul, a szerkesztőségben. Magának is odahúz egy másikat, s leül vele szemben.

– Mindenekelőtt szeretnék bocsánatot kérni a késésért – kezdi Katia.

– Tényleg nagyon sajnálom. Láttam, milyen arcot vágtál, amikor a főnököd azt mondta, hogy nem számít. Biztosan van valami dolgod…

– Nem érdekes, csak az interjúra készültem – hazudta Ángel.

A lány a szemébe néz, és kedvesen mosolyog.

– Oké, ezt hagyjuk! Vágjunk bele! Minél előbb elkezdjük, annál hamarabb végzünk.

Ángel bólint, és bekapcsolja a magnót.

Az interjú pontosan úgy alakul, ahogyan eltervezte. Derűs, vidám, személyes hangvételű, sőt, kissé merész, de nem turkál Katia magánéletében. Valójában ennek a húszéves lánynak, aki nem néz ki többnek tizenhatnál, közel egy órán keresztül sikerül elfeledtetnie Ángellel, hogy arra a randevúra készül, amelyről már két hónapja álmodozik. A beszélgetés magával ragadja.

– Készen is van. Befejeztük – mondja az újságíró, és becsukja azt a füzetet, amelybe feljegyezte a fontosabb adatokat. Aztán lenyomja a magnó stop gombját, és otthagyja az asztalán.

– Igazán kellemes volt – mondja a lány, s feláll a helyéről. – Még valami, Ángel. Van kocsid?

A fiú meglepetten néz rá.

– Nincs.

– Oké, akkor mondd meg, hová vigyelek.

A fiú arcán teljes értetlenség tükröződik.

– Ezt hogy érted?

– Gyerünk, ne húzzuk tovább az időt, én kocsival jöttem. Futás! Majd visszajövök Mauricióért.

Katia kézen fogja Ángelt, és mindketten futva távoznak a szerkesztőségből. Az utcán futnak tovább. Csak szusszanni pihennek meg pár pillanatra, és meg sem állnak a város legegyedibb Audiáig. Ángelnek tátva marad a szája, amikor megpillantja a fekete tolótetős, rózsaszín autót.

– Jól megy a hajadhoz – poénkodik mosolyogva.

A lány nem válaszol, de ő is mosolyog.

Útközben a fiatalember főbb vonalakban, a részletek mellőzésével elmeséli neki, hogy miért nem találkoztak még Paulával. A rózsaszín hajú, hihetetlenül kék szemű lány figyelmesen hallgatja, s olyan gyorsan vezet, ahogy csak tud, hogy odaérjenek, ahol Ángelnek több mint egy és negyed órával ezelőtt Paulával kellett volna találkoznia.

– Várj! Állj meg itt egy pillanatra! – kiáltja a fiú váratlanul.

Katia engedelmeskedik, s gyorsan leáll egy másik autó mellé. Ángel szélsebesen kiszáll, és két perc múlva vörös rózsaszállal a kezében tér vissza.

– Milyen klasszikus! – nevet a lány. Olyan gyorsan vezet tovább, mintha az élete múlna rajta, míg oda nem érnek a találkozó helyére.

Végre ott vannak.

– Itt kiszállok. Nagyon köszönöm, Katia – mondja, míg kiszáll a kocsiból, és behajol az ablakon.

– Ez a minimum, amit tehettem. Sok szerencsét, Ángel. Ha az a lány nem bocsátana meg, írok neked igazolást.

És a rózsaszín hajú lány, a zenei toplistás number one, rákacsint, gázt ad és elhajt.

Ángel pontosan oda rohan, ahová két nappal korábban megbeszélték a randevút.

Jobbra-balra tekintget, szemügyre veszi a közelebbi és távolabbi területeket. Megnézi a közeli padon ücsörgőket is, ám Paula nincs ott. Ami várható is volt…

„Biztosan idiótának tart, aki beijedt.”

Az órájára pillant. Nagyon elkésett. Liheg. Újból körülnéz. Sehol semmi. Reménytelen ügy.

– Fiatalember! – Ángelt a háta mögött megszólaló gyengéd hang és a vállára nehezedő kéz lepi meg.

A fiú megfordul, és egy idős, verklit cipelő hölggyel találja magát szemben, aki a kezében ostyával teli tálkát tart.

– Tessék parancsolni – válaszol neki az újságíró kissé zavartan.

– Ugye, keres valakit?

– Igen. Nem látott itt véletlenül egy barna hajú lányt hátizsákkal?

– Ilyet százat is. Itt mindig sok a fiatal lány. De volt köztük egy, aki több mint egy órát várt itt, előttem, s folyton az óráját nézte. Abba a kávézóba ment be nemrég – mondja az idős hölgy, és a Starbucks felé mutat. – De azt nem ígérhetem, hogy még mindig ott van.

– Nagyon-nagyon köszönöm, hölgyem!

Ángel rohan, ahogy csak bír, még a piros lámpákra sem ügyel, miközben egyik-másik sofőr sértéseket vág a fejéhez, mert ott megy át, ahol nem kellene. Százméteres síkfutóhoz méltó módon száguld be a Starbucksba. Az italáért sorban álló három német vagy angol lány megbámulja őt. Ekkor észreveszi a lépcsőt, a fokokat kettesével véve rohan, föl is ér, ám ott egy fiatal lány már nem tudja őt kikerülni, s a végén a földön landol. Ángelnek sikerül elkerülnie, hogy megtapossa, de a lendülettől térdre esik a lány mögött. A rózsa kihull a kezéből. Amint meglátja a Pindur Pandúr-os hátizsákot és a lány tekintetét, már tudja, hogy a randevúja most kezdődik Paulával. Ránéz és elmosolyodik.

– Bocsásd meg, szerelmem, hogy elkéstem. Nagyon örvendek. Ángel vagyok.

Paula nem reagál azonnal. Ott van előtte az a fiú, akivel már két hónapja beszélgetnek. Két hónapnyi poénkodás, nevetés, smiley-k, zeneszámok, játékok, szavak. Sok-sok szó, de még nem is látták egymást, egyetlen fényképet sem cseréltek. Semmilyet. De a lány mégis biztos volt abban, hogy így is tetszik neki. És most ott térdelt mellette. Mint valami álom. Hihetetlen!

Ángel feláll, és a kezét nyújtja, hogy felsegítse.

Paula a szemébe néz. Igazán helyes. Talán még helyesebb is, mint amilyennek képzelte.

– Hagyd csak, egyedül is menni fog – mondja komolyan.

Ángel egy pillanatig sem veszi le róla a szemét. Nagyon csinos. Talán még csinosabb is, mint amilyennek képzelte.

A lány feltápászkodik, megigazítja a szoknyáját meg a pólóját, hátraveti a haját, s egy szó nélkül lemegy a lépcsőn.

– Sajnálom – szabadkozik Ángel, aki mögötte lépked, miután felvette a rózsát földről. – Az történt, hogy…

– Csitt, egy szót se többet – hallgattatja el a lány, ahogy mosolyogva hátrafordul. – Késve értél ide, de ideértél, ez a lényeg.

A fiatal újságíró egyfolytában csak őt bámulja. Legszívesebben megcsókolná.

– Ez az enyém, igaz? – kérdi a lány, ahogy rámutat a rózsára, amelyet Ángel a kezében tart.

A fiú szótlanul bólint, és átnyújtja. Paula beszívja a virág illatát, és lehunyja a szemét. Mikor újból kinyitja, mosolyog, és kézen fogja a fiút, aki meglepődik, de finoman megszorítja, és ő is mosolyog. És így, kézen fogva sétálnak ki a kávézóból.

Már későre jár. Egyetértésben, összekulcsolt kézzel sétálgatnak a városban. Az utcai lámpák alatt, a derült éjszaka holdfényében, háttérben a kocsik és motorok zajával. Az éjjeli zajok ellenére is egyedül vannak. Csak ők, ketten. Tökéletes összhangban. Mintha csak Paula és Ángel létezne. Ángel és Paula. Mintha mindig is együtt jártak volna.

– Szóval Katiával kellett interjút készítened – mondja a lány, s közben néhány lépést háttal tesz meg, a szemét le sem véve a fiúról. Tényleg nagyon jóképű.

– Igen. Nagyon rokonszenves.

– Imádom a dalát. – És a lány lágy hangon énekelni kezdi az Örül neked most a szívem című számot. Ángel mosolyog, és magában dúdolgatja.

– Ráadásul ő hozott el kocsin.

– Tényleg ültél Katia kocsijában?

– Igen. Kár, hogy nem láttad.

– És jó?

– Elképesztő! Rózsaszín sport Audi. Nem láttam még ehhez hasonlót.

– Ne már! Én a lányról beszélek. Hogy tényleg olyan csinos-e, mint amilyennek a tévében és a fotókon látszik.

Ángel semmit sem szól, jól meggondolja a választ. Az életben Katia sokkal szebbnek tűnt neki, mint bármelyik fotón vagy felvételen. Őszintén szólva, ez az apró énekesnő gyönyörű.

– Átlagos. Átlagos kinézetű lány.

– Hazudsz – durcáskodik Paula, de rögtön mosoly vidítja fel az arcát. – Biztosan csinosabb nálam.

Ángel egyik kezével az állát dörzsölgeti.

– Hát, most, hogy mondod… talán. Igazából, amikor odaértünk, ahová veled beszéltem meg a találkozót, mondtam neki, hogy hajtson tovább, mert vele akarok vacsorázni. De másik interjúra kellett mennie.

– Idióta! – kiáltja Paula, aki nem titkolja a haragját, és be akar húzni neki egyet.

Ángel kikerüli és vidáman elfut tőle. Ahogy a lány beéri, a fiú kicsit belehúz, és újból elfut. Ezt még eljátsszák párszor, míg egyszer aztán hagyja magát elcsípni, és átölelik egymást. Ez az első ölelésük.

– Fáradt vagyok. Jól megfuttattál. Nem volt elég, hogy egy órát ácsorogtam rád várva, most meg utánad rohangálok.

– Üljünk le oda!

A kis téren üres pad áll, mögötte kivilágított szökőkút. Hallani, ahogy a háttérben a vízsugarak a pénzérmékkel borított medencébe hullanak. Paula leül a padra, ám amikor Ángel is erre készül, odateszi a kezét, hogy ne ülhessen mellé.

– Várj!

A fiú nem érti, mi az. Talán megharagudott rá?

– Nem akarod, hogy melléd üljek?

– Járkálj előttem föl-alá, mint a kifutón!

Ángel nem tudja, hogy nevessen-e vagy csak poénnak tekintse.

– Ezt most komolyan mondod?

– Úgy nézek ki, mint aki viccel? Járkálj! Csak azt akarom látni, hogy igazak voltak-e azok a magadról adott leírások az MSN-en.

A fiatalember nevetésben tör ki, de megadja magát.

– Oké, de akkor te is! Rendben? Ígérd meg!

Paula elfogadja a feltételt. Becsszóra megígéri, és ad egy puszit.

Ángel szembe áll vele, majd elkezd egyenes vonalban járkálni. Nem csinálja rosszul. Paula keresztbe teszi a lábát, és figyelmesen nézi.

– Zakót le! – utasítja.

Ángel leveszi a zakóját, a vállára veti, úgy járkál tovább. Föl és alá. Odamegy, majd eltávolodik. A szökőkutat megvilágító fény őt is megvilágítja. Paula egyetlen pillanatra sem veszi le róla a tekintetét. A fiú végül megáll előtte, és várja az ítéletet.

– Na?

– Hmmm… Az biztos, hogy széles vállad van. Azt hiszem, tényleg 183 centi vagy. Szerintem a súlyodat illetően sem hazudtál. De mondtál valamit, amivel viszont nem értek egyet.

– Mi az? – kérdi kíváncsian.

– A feneked. Jó, és nem pedig átlagos, ahogy te mondtad. Tetszik.

Ángel nem tudja visszafojtani nevetését, s közben odamegy Paulához:

– Most rajtad a sor. Megígérted.

– Várj, még nem fejeztem be. Hajolj le!

A fiú felsóhajt. Nem érti, de engedelmeskedik. Az arca épp a lány arca előtt.

– Nézz erősen a szemembe.

Néhány másodpercig egymás szemébe néznek. Néhány nagyon hoszszúnak tűnő, végtelen másodpercig.

– Igen, kék – mondja végül a lány.

De tekintetük, Ángel égszínkék és Paula borostyánszínű szeme továbbra is egymáson függ, mozdulatlanul. Elvesznek egymásban.

– Kérhetek valamit? – kérdi Ángel.

A lány mosolyog.

– Nem szükséges, szerelmem. Megcsókolhatsz.

Paula Ángeléhez emeli ajkát, súrolja egy pillanatra, végül ad neki egy gyors, első csókot. Azután egy hosszabbat, kissé komolyabbat. A harmadik felülmúlja a másodikat.

Így történt, hogy egy derült éjszaka fényében és a szökőkút háttérzeneként szolgáló vízcsobogása közepette Paula és Ángel először csókolta meg egymást.

4. fejezet

Ugyanannak a márciusi napnak az estéjén

Paula elfordítja a kulcsot a zárban. Késő van. Neki mindenesetre nagyon késő. Tudja jól, hogy nagy szidás várja, de nem törődik vele. A szülei nem tudják úgy lehordani, hogy az felérjen ezzel az estével.

Percekkel korábban, ahogy Ángellel ültek a taxiban hazafelé, megszólalt a mobilja, már ötödször. Ezúttal felvette, s csak egy gesztussal mutatta a fiúnak, hogy „ebből nagy balhé lesz”. A fiú összetett kézzel kért tőle bocsánatot.

– Anyu, már itt vagyok. Kicsit elhúzódott a leckeírás Miriamnál.

– Tudod te, hány óra van? Miért nem vetted fel eddig a mobilodat?

– Bocsi, de nem hallottam.

– Egy órája hívogatlak, már a rendőrségre akartunk menni! Még csak tizenhat éves vagy, nem maradhatsz ki ilyen sokáig! Holnap iskola!

– Azért nem kell túlzásba esni! Már majdnem tizenhét vagyok, nem rémlik?

– Túlzásba esni?

– Most nem tudok beszélni, itt vagyok a semmi közepén.

– Mi az, hogy nem tudsz beszélni? Hol az ördögben csavarogsz?

– Mindjárt otthon vagyok. Puszi! – és letette.

Óvatosan és csöndben megy be a lakásba, de a lányukat hazaváró szülők hallása olyan kifinomult, akár a denevéreké. Mindketten egyszerre jönnek ki a nappaliból. Egyszerre is lépnek. Mindketten egyformán dühös arcot vágnak.

– Egy hónap szobafogság! – ez az első mondat, amely elhangzik.

– Egy hónap? Úgy vélem, túl engedékeny vagy, Mercedes. Legalább két hónap!

– Egyetértek, Paco. Két hónap szobafogság.

Paula duzzog, de tudja, hogy jobb, ha nem szól egy szót se. Holnap majd bocsánatot kér, megígéri, hogy többé nem fordul elő, a szülei pedig elengedik a büntetést.

– Most pedig fel a szobádba! Nincs tévé, nincs számítógép, öt perc múlva villanyoltás!

A lány nem szól semmit, csak felmegy a szobájába, csizmája sarka koppan a lépcső minden fokán. Tudja, hogy a szüleinek igazuk van, legalábbis most az egyszer, mégis dühösnek kell látszania. Belül azonban a szíve repes a boldogságtól. Egyfolytában Ángel szájára gondol, a simogatására meg arra, ahogyan a karjaiban tartva a haját simogatta, amitől jóleső borzongás járta át. Kezdene beleszeretni?

Paula belép a szobájába, és fejest ugrik az ágyba. Fogja a kis plüss-oroszlánját, és magához öleli.

– Tusi! – kiáltja, s közben ölelgeti hálótársát, akivel együtt szokott álmodni. Együtt álmodnak, és ez most kezd valósággá válni.

Paula maga mellé fekteti Tusit, hanyatt fekszik, kezét a tarkója alá teszi, és a szoba mennyezetét bámulja. Minden sötét. Csak nagyon halvány kis fény dereng a szobában, az éjszaka fénye. Milyen csodálatos érzés járja át! Ebben a pillanatban halk kopogás hallatszik az ajtón. Paula magához tér, és felül az ágyban. Jaj, már megint a szülei!

– Gyertek!

Az ajtó lassan kinyílik, de nem a szülei azok. Hosszú, szőke hajú kis alak jön be Hello Kitty-s pizsamában, és felkapcsolja a villanyt.

– Erica, te még ébren vagy?

– Csak szép álmokat akartam kívánni neked.

Húga odamegy hozzá az ágyhoz, átöleli, megpuszilja.

– Szép álmokat, kis hercegnőm!

– Miért kiabált apu meg anyu? Valami rosszat csináltál?

– Hát… – Paula nem tudja, mit is válaszolhatna ötéves húgának –, igen.

– És büntit kaptál?

– Igen.

– Paula! Miért mosolyogsz, ha büntiben vagy?

Paula elneveti magát.

– Ha nagy leszel, meg fogod érteni. Most pedig… irány az ágy!

Erica újabb puszit ad neki, és a szobájába fut.

A kislány nem egészen érti, amit a nővére az imént mondott, de arra gondol, bárcsak ő is ugyanezt a büntetést kapná legközelebb, amit most Paula, ha rossz fát tesz a tűzre. Ő is olyan boldog akar lenni, mint a nővére.

A város távol eső felén, ugyanannak a tetszőleges márciusi napnak az estéjén

Vége.

Lenyűgöző. Gyönyörű. Elbűvölő.

Álexnek nem jut eszébe több jelző, amelyikkel jellemezhetné az imént befejezett regényt, a Ne haragudj, hogy szerelmemnek hívlakot. A szobai világítás halvány fényében becsukja a könyvet, és tovább ízlelgeti a regény keserédes végkifejletét. Egyrészt örül, hogy efféle történetre talált, másrészt sajnálja, hogy nincs tovább. Nikinek és Alessandrónak vége.

Ekkor eszébe jut a lány a kávézóból. Igazság szerint azóta jár a fejében, hogy meglátta őt abban a helyes kis fukszialila hátizsákban keresgélni. Gyönyörű, különleges lány. Nevetnie kell, ha eszébe jut, hogyan ütötte be az asztalba a fejét. A tekintetük összetalálkozott az asztal alatt, amikor a lány lehajolt a könyvért. Ugyanazért, amit ő is olvasott. A végzet volna? Csak váratlan találkozás. Mint abban a filmben, a Szerelem a végzeten címűben, amelyikben a végzet kijelöli John Cusack és Kate Beckinsale útját.

Álex felkel az ágyból, és ahhoz az asztalhoz lép, ahol a számítógépét tartja. Bekapcsolja, és gyorsan felmegy az MSN-re, hogy megkeresse a Starbucks-béli ismeretlen lány címét, de senki sem vette fel a levelezőlistájára. Megnézi az e-mailjét is. Hirdetés és még több hirdetés, de nincs más üzenet.

Mire számított? Hogy majd felveszi? Lehet, hogy a lánynak nem is tetszett a könyvcsere. Lehet, hogy kinevette, amikor meglátta, mit írt az utolsó oldalra. Biztosan hülyének tartja. Hülye álmodozónak.

Álex még maga előtt is szégyelli nemcsak saját magát, hanem azt is, amit tett meg a romantikus hajlamait. De hát ő ilyen, nem tehet róla.

Pihenés utáni vágy fogja el. Tudja már, mi kell neki. Odamegy egy tokhoz, amelyben legféltettebb kincsét őrzi. Magához veszi, és kilép a szobából. Keresztülvág egy lépcsőbe torkolló, keskeny folyosón. A mennyezeten kis csapóajtó; lenyitja és felmászik. Az éjszaka csillagfényes, az égbolt derült, világít a hold. A város nagyon szép erről a domboldalról, ahol néhány hónapja él. Kissé távol, mégis mindenhez közel. Könnyű, hűvös szellő járja át, amibe beleborzong, de nem érdekli, megéri.

A fiatalember a falnak támaszkodik, és sajkát finoman a fúvóka nyelvére illeszti. Gyöngéden megragadja az ezüstözött testet, és játszani kezd rajta. Álex percekig csak szaxofonjának és a zenének adja át magát.

A belváros egyik kerületében, nagyjából ugyanakkor, amikor Álex a szaxofonján játszik

Kifizeti a taxit, és határozott léptekkel besiet az épületbe, ahol lakik. Lifttel megy fel addig, ahol a kis lakás található, amelyben néhány hete egyedül él. Az ajtóhoz ér, kinyitja, és belép. Az ajkán mosoly játszadozik. Olykor még azt a dalt is boldogan fütyülgeti, hogy Örül neked most a szívem.

Ángel leveszi a zakóját, és gondosan az előszoba fogasára akasztja. Magában ujjong. Minden tökéletesen ment, talán túlságosan is tökéletesen. A lány még annál is jobb, mint amilyennek képzelte. Azelőtt is vonzotta őt, de most… A szíve hevesen kezd dobogni, amikor erre a varázslatos estére gondol.

Az órájára néz. Nagyon késő van, és holnap korán kell kelnie. A valóság visszarántja az álomvilágból. De ez nem álom volt! Minden igazi, Paula is igazi. Már nemcsak az a láthatatlan lány, aki elrabolt egy darabkát a szívéből; most már az, aki beletartozik az ő világába. Tudja, milyen az illata; tudja, hogyan érez; tudja, hogyan csókol.

Ma éjjel tuti róla fog álmodni.

Előtte viszont el kell aludnia. Muszáj, mert ha nem, holnap nem tud munkába menni. Igen, hétkor fog ébredni. A mobilját keresi, hogy beállítsa rajta az ébresztőórát. Hol lehet? Ja, igen, a zakójában. Odamegy a fogashoz, és meg is találja az egyik zsebében. Ki van kapcsolva. Biztosan akkor kapcsolódott ki, amíg Paulával volt. Néhány másodperccel azután, hogy bekapcsolta, a telefon hangosan jelzi, hogy volt pár nem fogadott hívása. Három is, és mindhárom ugyanarról az ismeretlen számról.

Újból az órájára néz, s látja, hogy túl késő van már visszahívni. Majd holnap, a munkahelyéről.

Ángel nem tudja még, hogy a hívó fontos szerepet fog játszani életének elkövetkező néhány napjában.

5. fejezet

Másnap reggel, egy márciusi napon

Három lány viháncol a gimnázium 11. osztályának egyik tantermében, a pad tetején ülve. Gátlástalanul vihognak, kiabálnak, sugdolóznak, kitárgyalják a számtalan pletykát, de főleg a többieket. Például azt, hogy a szomszédos osztályba járó egyik fiúról az a hír járja, hogy meleg. Úgy hírlik, hogy másik kettő pedig az iskola mosdójában jött össze. Arról a szőke lányról azt terjesztik a rossz nyelvek, hogy tetszik neki a kémiatanár. A mellette álló barnának pedig azelőtt nem volt kisebb a melle? Biztos, hogy plasztikáztatta.

A csengő megszólal, jelzi az órakezdést. Az első óra matek.

– És Paula? – kérdi Cris, mikor észreveszi, hogy barátnője még nem jött meg.

– Biztosan elaludt. Szerintem le sem hunyta a szemét az éjjel. Tuti, hogy egyfolytában…

Diana még időben elhallgat, a matektanár ebben a pillanatban tűnik fel az ajtóban. A három lány még a pad tetején ücsörög, ráadásul nem is a sajátján.

– Jó reggelt kívánok, Cukorkák! Megtennék, hogy átlagemberek módjára foglalnak helyet? Az ember okkal találta fel a széket. És volnának oly szívesek és kedvesek, hogy mindegyikük a saját helyére ül?

Cukorkák. Ezt a becenevet ez a negyvenes éveinek végén járó férfi adta a tanterem bal hátsó sarkában ülő lánykvartettnek.

– Tanár úr! Miért nevez minket Cukorkáknak? – érdeklődött Cris, amikor először hallotta új nevüket.

– Mert már belefáradtam abba, hogy külön-külön kelljen mindegyikteknek szólnom. Így ezt megspórolom – mondta a férfi minden különösebb érzelem nélkül.

– De miért pont Cukorkák? Mert olyan édesek vagyunk, mint a cukorka? Ugye, tanár úr? – szólt bele Diana, és rákacsintott a tanárra.

– Ezt majd az udvarlóitok fogják eldönteni. Azért hívlak Cukorkáknak, mert mindennap olyan tarkabarkák vagytok, mint a cukorkák, és olykor nehezemre esik megemészteni titeket, épp ahogyan a cukorkát is.

Az osztály harsány nevetésben tört ki, a négy lány pedig elvörösödött, bár a végén már ők is a többiekkel nevettek, és humorosan fogták fel matematikatanáruk új és eredeti elnevezését.

Cris, Diana és Miriam végül leszáll a pad tetejéről, és a helyére ül. A matematikatanár már éppen csukná be a terem ajtaját, hogy elkezdje az órát, amikor a még nyitott ajtón szélsebesen befut Paula.

– García kisasszony, a testnevelés a negyedik óra lesz – jegyzi meg szárazon a férfi. – Most éppen a matematika van soron, nem rémlik? Kedvencei, a függvények lesznek a mai óra sztárjai.

– Bocsánat, tanár úr! Dugóba kerültünk a kocsival.

– Bízom benne, hogy megfújatták önnel az alkoholszondát. Üljön a helyére és lélegezzen mélyeket!

Paula ügyet sem vet tanára ironikus hangvételére, odamegy a padjához. Valójában elaludt, lekéste a buszt, és apukájának kellett őt kocsival iskolába hoznia. Útközben alig szóltak egymáshoz, a tegnap esti szidás még túl friss volt. „Mindent a maga idejében”, gondolta a lány.

A negyedik Cukorkával teljessé válik a csapat. Barátnői kíváncsian nézik, a másik háromnak mosoly bujkál kifestett száján. Paula nem érti, miért.

– Mi az? – Megnézi a nadrágját, de a farmer cipzárja fel van húzva. – Most mit néztek így rám?

Miriam szólal meg.

– Lányok, ti mit gondoltok? Szerintetek csinálták?

– Mit csináltunk? – kérdi Paula értetlenül.

– Hát, hogy hanyatt vágtad-e magad a láthatatlan barátodnak? – böki ki Diana.

A Diana előtt ülő fiú hátrafordul és meglepve néz rá. Aztán elmosolyodik.

– Te csak fordulj vissza! – szól rá a lány, aki középső ujját felemelve nyomatékosítja utasítását.

A fiú engedelmeskedik, és a barátnők folytatják a társalgást, miközben a háttérben a matematikatanár magyarázata zümmög.

– Szóval, hanyatt vágtad magad vagy sem? – erőlteti Diana, de most már sokkal halkabban.

– Dehogy – mondja szinte némán Paula.

– Akkor ő vágott hanyatt? – kérdi tovább a négyes e témában legérdeklődőbb tagja.

– Ezt azért nem így kérdezném – szólal meg Cris.

– Na, megszólalt a nyelvtanárnő… Nem mindegy, hogy kérdem? Szóval, csináltátok?

– Mondom, hogy neeem… – Paula egyre kínosabban érzi magát.

Miriam a barátnőjét figyeli, s látja, mennyire zavarban van, ezért igyekszik más irányba terelni a beszélgetést.

– Hagyd már békén, Diana. Ugye, jól érezted magad, szívem?

A ma reggel főhőse bólint, mosolyog, és nagy vonalakban, suttogva elmeséli az Ángellel történt találkozást.

– Hú, de romantikus! – lelkesedik Cris, miután figyelmesen végighallgatta Paula elbeszélését.

– Örülök, szívem, hogy találtál magadnak valakit, aki ilyen – teszi hozzá Miriam.

– És még a feneke is jó! Vannak mázlisták… – szól közbe Diana. – De akkor most mi van? Mondhatjuk, hogy jártok? – kérdi, mialatt lehántja a csomagolást egy nyalókáról, amit aztán a szájába dug.

A matematikatanár táblához hívja Martínt, a Diana előtt ülő fiút, akivel az imént az a kis szóváltás történt.

– Hát, gondolom, igen. Ugye? – mondja bizonytalanul Paula.

– Tök mindegy, minek hívod, a te fiúd és kész. Mit számít, milyen szót használsz rá? – szögezi le Miriam.

– Persze. Az a fontos, hogy szeressétek egymást, együtt menjetek mindenhová, meg élvezzétek egymás társaságát…

– …és hogy szexeljetek – szakítja félbe Diana Crist, miután jó hangosan cuppantott egyet a nyalókáján, és a hangját is felemelte kicsit.

– Pssszzzt! – ez a hang a másik háromtól jön.

– Miért? Mit mondtam? Naná, hogy ezek ketten… Vagy nem, Paula?

– Hagyd már! Ne maceráld folyton ezzel!

– Még csak most találkoztunk, Diana. Nem gondolod, hogy kicsit korai lenne?

– Már két hónapja csevegtek. Összejöttök, találkoztok, smaciztok, a srácnak jó feneke van… mi kell még?

– Hát, más is kell, Diana. Nem minden csak szex, szex és szex.

– Persze hogy nem az, Mir. De fiatalok vagyunk, és élvezni akarjuk az életet. Ha nem most, akkor mikor?

– Hagyd, hogy akkor tegye meg, amikor jónak látja és felkészült rá – mondja Cris nagyon halkan.

Paula mély lélegzetet vesz. Néha kicsit nyomasztja a szüzessége kérdése, mert a csoportjukban ő az egyetlen szűz lány. Nem mintha annyira akarná, hanem egyszerűen nem találta még meg azt a fiút, akivel először megtenné. Kételyek gyötrik. Túl igényes talán? Felkészült már rá egyáltalán? És lehetne Ángel az első?

– Lányok, hagyjátok már abba, majd elválik… – zárja le Paula vicces grimasszal, ámbár legbensőbb gondolatai nem hagyják nyugodni.

– Hát hogyne, szívem, ne siesd el! – mondja Miriam a szemébe mosolyogva.

És a négy Cukorka most először marad csöndben az órán.

Martín nem tudta helyesen megoldani azt a feladatot, amellyel a matematikatanár a táblához küldte, és most fejét lehajtva megy vissza a helyére. A padjához érve Diana tekintetével találkozik, akit teljesen leköt a nyalókája. A lány észreveszi, hogy a fiú figyeli őt, és rákacsint. Aztán kiveszi a nyalókát a szájából, és képzeletbeli csókot dob neki. A fiú mosolyog, de elkomolyodik, amikor Diana ugyanazt a jelet mutatja neki a középső ujjával, mint nem sokkal ezelőtt. Martín a helyére ül, és előrefordul.

– Nos, mivel jeles Martínunknak nem sikerült megoldania azt a feladatot, amely az én hét és fél éves unokaöcsémnek nem okozna gondot, szerencsét próbálunk, és Parra úrnak adjuk meg a lehetőséget. Tehát, Mario Parra, szíveskedjék színpadra fáradni és megmutatni, mit tud.

Mario nem hallja, hogy a tanár szólítja. A terem másik sarkából figyeli a lányt, amikor meg úgy hiszi, hogy az őt nézi, gyorsan másfelé pillant, és menekül a borostyánszínű szempár elől. Kétségbe van esve. Olyannyira átérzi bensejében, amikor a lány nevet, beszél vagy jár, hogy maga sem tudja mire vélni érzéseit. Valami belé nyilall, a torkában pedig gombócot érez, amitől néha levegőt is alig kap.

– Parra úr, megtenné, hogy visszatér a való világba és a táblához fárad?

A fiú látja, hogy a terem túlsó végéből nővére mindenféle mutogatással igyekszik sürgetni, hogy oldja meg a táblánál a függvényt. Végül felfogja, és mint aki hosszú álomból ébred, magához tér. Elég ügyetlenül, kicsit dülöngélve megy ki a táblához.

Útközben még mindig az jár a fejében, hogy ez így nem mehet tovább, tennie kell valamit. Már jó ideje próbálja rászánni magát, hogy végre nyilatkozzon Paulának, és úgy véli, eljött a pillanat. Igen, ez az: meg kell mondania neki, hogy odavan érte és mindenkinél jobban szereti. Muszáj vele beszélnie. A szíve is ezt diktálja.

Azonban Mario szíve, ez a szerelmes tinédzserszív, néhány órán belül darabokra törik…

Ugyanannak a márciusi napnak a reggelén, egy zenei újság szerkesztőségében

Ángel korán ért be, ahogyan tervezte, mert mielőbb neki akart állni a Katiával készült, előző napi interjú megszerkesztésének. Reggel kilenc óta hallgatja a magnójára felvett beszélgetést az énekesnővel. A hangja még a felvételen is szép. Igen, kétségtelen, Katiában van valami különleges. Lehet a zenéjét szeretni vagy nem szeretni, de mindenképpen van mondanivalója. Személyesen még inkább.

– Hogy viseled a hírnév súlyát? Változott-e az életed, amióta híres vagy?

Ángel emlékszik rá, hogy Katia itt egy kis szünetet tartott, hogy meggondolja, mit válaszol.

– Igen, változott – mondja határozottan. – Hallottam már olyan válaszokat, hogy azok az emberek, akikkel hozzám hasonló történt, azt állították, ugyanazt csinálják, ugyanazokkal találkoznak, mint addig, ugyanaz tetszik nekik, csak most már ismert személyek. Én nem mondhatom ezt el magamról. Az én életem teljesen megváltozott. Az addigi barátaim másként tekintenek rám. Azt hiszik, hogy más lettem, mert láthatnak a tévében vagy mert lemezeim jelennek meg. Olyan tisztelettel beszélnek velem, ahogyan nem kellene. Mert én éppolyan vagyok, mint ők – itt megáll, de nem azért, hogy átengedje a szót, hanem mert elgondolkodik azon, amit mond, majd folytatja. – És kevesebbet ismerkedem, mint azelőtt – itt széles mosolyra húzódik a szája.

– Kevesebbet ismerkedsz?

– Igen, sokkal kevesebbet. Az ismertség tiszteletet kelt, amit nem szeretek, mert én senki számára sem vagyok példakép, nem is érdemlem meg. Dohányzom, néha iszom, nem én írom a dalaimat… mégis pop ikonná váltam. Azt gondolják, soha nem tettem rossz fát a tűzre, pedig elégettem már jó néhány hasábot…

Ángelt csodálattal tölti el beszélgetőtársa őszintesége. Rövid újságírói pályafutása alatt ahhoz szokott, hogy az emberek közhelyeket szajkóznak egy-egy interjú során. Katia nem ilyen. Nem fut el az igazság elől, és nem is politikailag korrekt módon beszél. Nem olyan, mint azok az emberek, akik őszintének tartják magukat, mert azt mondják, amit gondolnak. Amit az ember gondol, nem feltétlenül helyes, és nem is biztos, hogy őszinte. Ez a lány egészen más.

– És neked változott az életed? – kérdi tőle Katia.

Jól emlékszik a beszélgetésnek erre a részére. Nagyon meglepte, hogy most tőle kérdeznek. Annak ellenére, hogy Ángel inkább a beszélgetés irányába vitte el az interjúkat, nem pedig a tipikus kérdezz-felelek felé, az nem szerepelt a forgatókönyvben, hogy Katia kíváncsiskodni fog.

– Igen, változott.

– Amióta újságíró vagy?

– Igen – válaszol a fiatalember. – Nemrég költöztem új helyre, független vagyok, van némi zsebpénzem, csak most én keresem meg. Főleg azonban az egyéniségem változott. Az újságírás a hivatásom, és úgy érzem, sikerült megvalósítanom magam, célba értem. Jól érzem magam a bőrömben.

Emlékszik rá, hogy ebben a pillanatban az ő kék szeme összetalálkozott Katia égszínkék szemével, s egy pillanatig szégyent érzett, ugyanakkor meg is könnyebbült. Az a képzeletbeli buborék, amelyről annyit beszélnek, szétpukkadt; már semmi sem állt közöttük. De a fiút ez nem nagyon érdekelte, és szemmel láthatólag a lányt sem zavarta.

A felvételen semmit sem hallani, itt kölcsönösen elhallgattak. Azt mondják, ha úgy tud valaki a másik mellett hallgatni, hogy nem tűnik kínosnak, az azért van, mert kettejük között működik a kémia. Úgy látszik, ez történt Ángellel és Katiával.

Ángel lenyomja a stop gombot. Most Paulára gondol. Közöttük vajon működött-e a kémia? Úgy néz ki. A tegnap este olyan volt, mint valami álom, mint Julia Roberts vagy Hugh Grant valemelyik filmjében. Ha a tegnap esti randevújukról és az elmúlt két hónapjukról film készülne, romantikus komédia lenne belőle. Az ütközés, a földre esett rózsa, a szökőkút, a divatbemutatós járkálás… meg a csók. Az első csók. A rendező itt biztosan „Állj!”-t kiáltana. Paula és Ángel filmje biztosan ott érne véget, ahol a szájuk épp csak összeért, a háttérben valami romantikus zene egy kis popos beütéssel, mint az Örül neked most a szívem.

Hirtelen nagyon vágyik rá, hogy lássa a lányt.

– Szállj le a fellegekből, Ángel!

A fiatal újságíró észre sem vette, hogy megjött a főnöke.

– A földön állok, mégpedig két lábbal – mondja a fiú, s mindkét lábával a padlón dobog. – Mi újság?

– Híreim vannak. Két hírem van a számodra: egy jó és egy rossz.

„Kicsit színpadias”, gondolja Ángel.

– Akkor kezdjük a jóval.

– Ma délután szabad vagy.

– Ez igazán nagyvonalú, nagyon köszönöm. És mi a rossz?

– Ma este szükségem van rád.

Ángel összeráncolja a szemöldökét.

– Mihez?

– Katia ügynöke telefonált. Tegnap végül nem készültek el a fotók. Nem tudom, merre jártatok, nem is akarom tudni, de a munka félbemaradt.

– És mi közöm nekem a fotókhoz? Ez Héctor dolga.

– Igen, és ő is fogja elkészíteni őket, de azt akarják, hogy te is ott légy.

– Héctor azt akarja, hogy én is ott legyek?

– Héctor tudomásul vette, hogy mész, de nem különösebben örül neki. Aki azt akarja, hogy ott légy, az Katia.

Ez váratlan hír volt. Azt akarta, hogy jelen legyen a fotózáson, de minek?

– Rendben. De muszáj este?

– Igen. Héctor így tervezte be, és nem akarom az ütemezését felborítani. Ők is elfogadták, szóval, ma este találkozni fogtok.

Ebben a pillanatban megszólal Ángel mobilja. Meglátja a számot a kijelzőn, ugyanaz, amelyik tegnap este háromszor is kereste. Engedélyt kér a főnökétől, hogy felvehesse, az bólint, és bemegy az irodájába. Ekkor felveszi.

– Halló! – szól bele a fiatalember.

– Szia, Ángel. Én vagyok az.

Ángel azonnal ráismer a hangjára.

– Katia?

– Igen. Ezek szerint még emlékszel rám.

„Nehéz is volna elfelejtenem, amikor egész reggel téged hallgattalak a magnómon”, gondolja.

– Persze, hiszen még huszonnégy órája sincs, hogy találkoztunk. Az emlékezetem kezd már gyengülni, de még nem ennyire. Honnan van meg a számom?

– Felhívtam tegnap a szerkesztőséget, és megadták.

– Úgy látszik, nem túl bonyolult megszerezni a privát számomat.

– Nehogy azt hidd, minden képességemet latba kellett vetnem. Még énekeltem is a lánynak, akivel beszéltem, hogy elhiggye, én vagyok Katia…

– És elhitte.

– Igen – mondta a lány nem túl lelkesen, majd megint beállt az a fajta csönd, amelyhez Ángel kezdett hozzászokni. – Hívtalak tegnap… – kezdte pár másodperc múltán.

– Ne haragudj. Amikor láttam a nem fogadott hívásokat, már nagyon késő volt, és nem akartalak zavarni.

– Nem zavartál volna.

– Nem tudtam, hogy te vagy az.

– Persze hogy nem, mert nem volt meg a számom. Meg kellett volna adnom neked, mielőtt elbúcsúztunk. – Újabb csönd, az előzőnél rövidebb. – Azért hívtalak, hogy megkérdezzem, sikerült-e találkoznod a barátnőddel.

Szóval ezért. Kíváncsiságból? Udvariasságból?

– Igen, persze. Végül semmiféle igazolásra nem volt szükségem, de nagyon köszönöm, hogy elvittél, mert nélküled nem értem volna oda időben.

– Tulajdonképpen miattam késtél el. Örülök, hogy minden jól sült el.

– Köszönöm.

– Nemcsak ezért hívtalak – folytatta. – Arra is szerettelek volna megkérni, hogy gyere el a fotózásra, de gondolom, a főnököd már szólt róla.

– Igen, épp az imént. Nem egészen értem, mi keresnivalóm van ott, de elmegyek.

– Most én tartozom neked köszönettel. Nagyon egyszerű: valószínűleg a tegnapi volt hónapok óta a legjobb interjú, amit készítettek velem. Nagyon kellemes volt. Szeretném, ha a fotózáson te is elmondanád a véleményed.

„Hónapok óta a legjobb interjú?” Igen, kétségkívül van köztük valami kémiai kölcsönhatás. A beszélgetésüknek inkább baráti jellege volt, mint interjús. Ángel azonban továbbra sem érti világosan, miért kellene neki is ott lennie a fotózáson és mennyiben tudná előmozdítani, ám nem tesz ellenvetést.

– Ha gondolod, hogy segíthetek, ott leszek.

– Köszönöm, Ángel. Biztos vagyok benne, hogy veled minden egyszerűbben fog menni. Nem nagyon szeretem az ilyenfajta dolgokat, mert nevetségesnek érzem magam, amikor modellt állok. Így legalább nem fogok annyira feszengeni.

– Akkor ma este találkozunk, Katia.

– Nagyszerű. Puszi, Ángel. A ma esti viszontlátásra!

Az énekesnő tette le elsőnek, de Ángelnek még mindig ott van a mobil a kezében. Gondolkodik. Ez a lány tényleg kellemes, jól érzi magát vele. Azonban van már barátnője, akiért odavan. Szeretne Paulával lenni, szeretné most, rögtön megcsókolni. Felsóhajt. Állandóan rá gondol. Hirtelen eszébe jut valami. Felhívja a tudakozót, és megkérdez egy számot. Feljegyzi egy sárga post-it lapocskára, és megköszöni a telefonosnak. Leteszi a kagylót, és azonnal tárcsázza azt a számot, amelyet az imént kapott. Két csöngetés után egy nő veszi fel. A beszélgetés alig öt percig tart.

Elégedett, de valamit még el kell intéznie. Bemegy Jaime Suárez irodájába.

– Főnök, kérhetnék egy szívességet?

– Persze, ki vele, Ángel!

– Mivel ma este fotózásra megyek, délután pedig nem kell benn maradnom, nem volna baj, ha elmennék egy órakor? Nincs túl sok munka.

– Menj csak, nem gond.

– Köszönöm, főnök.

A fiatal újságíró becsukja maga mögött a főnök irodájának ajtaját, és mosolyogva megy vissza asztalához, hogy folytassa a munkát a rózsaszín hajú énekesnővel készített interjúval.

6. fejezet

Néhány órával később, ugyanazon a márciusi napon

„Paula, mi már jó ideje ismerjük egymást. Mindig is barátként tekintettem rád, de tulajdonképpen többet érzek irántad. Nagyon tetszel. Paula, szeretlek.”

Mit válaszolna erre? Van egyáltalán esélye nála? Titokban talán ő is szerelmes belé. Talán csak arra van szüksége, hogy Mario tegye meg az első lépést. Talán.

Mario újból elolvassa a szöveget, amit írt. A mosdó tükre előtt próbálgatja és memorizálja. Rövid, de hatásos: érzelemről és titkolt szerelemről szóló szavak, amelyeket már nem bír a szíve mélyén tartani.

Izzad a tenyere. Az arca pirosabb a szokásosnál. Nehezen veszi a levegőt, a lába pedig remeg. Végre bevallja neki, mit érez. Végre.

Mario annyi levegőt szív be, amennyi csak a tüdejébe fér, aztán nagy sóhaj kíséretében kifújja, és szilárd léptekkel kimegy a mosdóból. Hideg vízzel benedvesítette a homlokát. Határozottan lépdel. Határozottnak is kell lennie. Egyvalamiben nem kételkedhet: hogy ez életének legfontosabb pillanata. Igen, az.

A fiú végigmegy az osztályterméhez vezető folyosón. Ott, messze, a végén, a dossziék és hátizsákok horizontján meglátja Paulát. Milyen szép! Ma ki van egyenesítve a haja, de ez pont olyan jól áll neki, mint természetes göndörsége. Gyönyörű!

Minden egyes megtett lépés újabb érzéseket szül benne, az önkívület olyan pillanatait éli át, amikor az idegek rendkívül érzékenyek. Paula minden lépéssel közelebb kerül hozzá. Már látja szeme borostyánszínét, szája halvány pirosságát, álla gödröcskéjét és a kis anyajegyet az arcán. Igen, most biztosabb benne, mint valaha. Bevallja neki iránta érzett szerelmét. A vallomást azonban fülsüketítő zaj előzi meg: felhangzik az utolsó tanóra kezdetét jelző csengetés.

Mario tervét ez az átkozott csengő húzza keresztül. Paula azonban még nem ment be az osztályba, még van rá lehetősége, hogy megmondja neki. Itt a pillanat.

– Paula, beszélhetnék veled egy pillanatra? – kérdi, mikor ott áll előtte. Egész testében remeg. Beleveti magát a semmibe. A tenyere tiszta víz.

A lány ránéz, integetve és mosolyogva üdvözli.

– Paula, szeretlek.

Az idő megáll, egyetlen pillanat is évszázadnak tűnik. Szinte nem mer a szemébe nézni. A térde összecsuklik. És most mi lesz? Hol meleg-, hol hideghullám önti el. Hallgat. Fél.

Ám Paula nem válaszol. Továbbra is mosolyogva néz rá. Egy csapat diák vonul el mellettük, a terembe tartanak.

– Paula, én…

A lány még mindig mosolyog, a kezét a füléhez emeli. Fülhallgató van rajta.

– Bocsi, Mario, mit is mondtál? Hallottad már ezt a számot?

Paula az egyik fülhallgatót Mario füléhez teszi, míg a másik lóg a levegőben. Lágy hang hallatszik belőle. Katia hangja, azé az énekesnőé, akit annyiszor látni mostanában a tévében. Örül neked most a szívem.

Egy semmiből előbukkanó kéz ragadja meg a másik fülhallgatót, és a saját fülébe helyezi. A matektanár is Katia dalát hallgatja.

– Nem rossz, García kisasszony. Én azonban inkább a kutyám éjszakai vonyítását választom.

A matektanár kiveszi a fülhallgatót, és Paulának nyújtja.

– Befelé, mindketten! A fizikatanáruk ma nem jön az utolsó órára. Bölcs ember. Így tehát egy órával tovább élvezhetik az én társaságomat. Mily szerencsések! Dupla adag függvény jut mára. Nem lesz okuk panaszra, igaz?

Paula sóhajt, és duzzogva lép be a terembe.

Mögötte Mario a szándékaival, függőben lévő szerelmével, hoppon maradt szavaival. A fiú mélyet sóhajt, megtörli a tenyerét, és ő is bemegy órára.

Mindannyian leülnek. Mario a saját helyére, Paula is a magáéra, a Cukorkákkal együtt, akik már elfoglalták helyüket a sarokban. Még egy matekóra vár rájuk a nap befejezéseként, a héten az utolsó.

– Nem bírom – tiltakozik halkan Diana. – Mehetnékem van már. Hétvégére vágyom!

– Én is kivagyok már. Szeretnék… – mondja Paula.

– Te a te kis angyalkádat szeretnéd – tréfálkozik Cris.

Paula sóhajt. Hát, igen. Nagyon szeretne már találkozni vele, de nem maradtak semmi konkrétumban, csak abban, hogy majd beszélnek. Nem is készítettek terveket hétvégére. Tegnap, végre, mobilszámot cseréltek. A puzzle darabkái, a két hónapja kezdődött bonyolult fejtörőé, kezdenek a helyükre kerülni.

A matematikaóra az érdektelenség és az utolsó csengetés utáni vágyakozás jegyében telik. A tanári magyarázat halk zsongása mindenkit elálmosít. Még a Cukorkák is bágyadtnak tűnnek: egyikük a hajával játszogat, a másik a tollát harapdálja… Nem is beszélgetnek. A diákokat mind egyetlen cél hajtja: mielőbb érjen már véget a tanítás.

A terem másik végében Mario a szeme sarkából, titokban a lányt figyeli. Szüntelen és fojtogató találós kérdés ez. Paula végül nem tudta meg, hogy szereti. Rohadt fülhallgatók! Rohadt zene! A végzet volna? Nem. Puszta véletlen. Ha véget ér ez a rémes óra, beszélni fog vele. A bátorsága némileg megcsappant, de még mindig elegendő ahhoz, hogy szembenézzen a helyzettel. Igen, pár perc múlva újból megmondja neki, hogy szereti.

– Mint tudják, a jövő héten fontos vizsgájuk lesz. Tudom, hogy két sör között én is eszükbe fogok majd jutni, és lelkiismeretesen fognak készülni. Azt tanácsolom, oldják meg az 54. oldal feladatait, és…

Ebben a pillanatban valaki kopogtat az ajtón.

A matematikatanár megszakítja az órát, és lassan odamegy, hogy kinyissa; nyugodtan, sietség nélkül, kissé bosszúsan. Valaki félbe meri szakítani az óráját! Amikor kinyitja az ajtót, a látvány őt is meglepi, pedig nem könnyű változást tapasztalni ennek a sosem gesztikuláló és szinte mindig szenvtelen embernek az arcán.

Az osztályban mormogás hallatszik, míg a matematikatanár az érkezővel tárgyal.

– Rendben, jöjjön, de gyorsan – sürgeti, legyen bárki is, aki meg merészelte akasztani az óráját.

Nagyon magas, inkább csúnya, hátrafelé fordított sapkájú fiú lép be minden egyes tanuló általános csodálkozása közepette. Kezében lenyűgöző virágcsokor. Vörös rózsák.

– Ő az – mutat a tanár Paulára. – García kisasszony, rajta, ne kéresse magát, vegye át a virágot. Szólhatott volna, hogy születésnapja van, és hatalmas partit rendeztünk volna.

„De hát nincs is születésnapom…”, gondolja a kiegyenesített hajú lány, s közben elsápad. Pillanatok múlva az arcszíne szederjessé válik, hogy aztán pirosba menjen át. Végül a Cukorkák biztatására és az osztály többi tagjának buzdítására feláll. Az egész osztály buzdítja, egyvalaki kivételével, aki tágra nyílt szemmel és olyan összeszorult szívvel figyeli, mint még soha.

A hátrafelé fordított sapkájú fiú átadja Paulának a csokrot. A virágok gyönyörűek, vérvörösek, s az egyik szárára még egy kártyácska is rá van kötve kék szalaggal.

A matematikatanár elköszön a futártól, s bocsánatot kér, hogy nem tud neki borravalót adni.

– García kisasszony, visszamehet a helyére, és törekedjék arra, hogy mostantól fogva ajándékait a lakására küldjék.

Paula erőltetetten mosolyog, alig hiszi el. Lassan lépdel a padjához a többiek tekintetének kereszttüzében, akik le sem veszik róla a szemüket, miközben a tanár újrakezdi intelmeit és magyarázatait a jövő heti vizsgával kapcsolatban. A helyére ér. Miriam a padja mellé tolt egy üres széket, hogy arra tegye a virágokat.

– Olvasd már el gyorsan azt a kártyát! Tiszta ideg vagyok!

Paula barátnői sürgetésére kézbe veszi a papírdarabkát és elolvassa, először magában, aztán halk hangon.

„Ez a tizenegy rózsaszál hiányzik még az egy tucathoz. Köszönet a varázslatos estéért!”

A barátnők tátott száját egyöntetű „ó” hagyja el.

– Micsoda rendes srác! – susogja Cris, a Cukorkák között talán a legromantikusabb.

– Mekkora égés! – mondja Paula, miközben kezével az arcát takarja. – Megölöm.

De esze ágában sincs megölni. Érzi, milyen mázlista, le van nyűgözve, hogy így szeretik. Ez a rózsaügy rávilágít arra, milyen is Ángel: nemcsak klasszikus, hanem egy bűvész fantáziája jellemzi; olyan ember, aki rózsákat küldözget, de a világ legkülönösebb módján. Ettől Paula is különlegesnek érzi magát.

A tanterem másik végében valaki korántsem ilyen boldog. Mario össze van zavarodva. Van valakije? Mióta? Neki miért nem mondta el senki? Lehet, hogy a szülei küldték. Vagy valami távoli nagybácsi. Vagy talán az egyik barátnője…

A fiú el sem tudja képzelni, hogy létezhet olyan ember, aki elfoglalhatná szerelme szívét, az ő Paulájáét.

Az órából még hátralévő percek végtelennek tűnnek Paula és Mario számára. A lány mielőbb el akar tűnni osztálytársai szeme elől. Még a matematikatanár is tréfálkozott párszor a rózsacsokron. Alig várja, hogy hazaérjen, és… De mit fog mondani a szüleinek? Tegnap későn ért haza, ma pedig virággal. Túl egyértelmű. Még nem látja megfelelőnek az időt, hogy a szülei tudomást szerezzenek Ángellel való kapcsolatáról, még nem. Nincs más hátra, mint hazudni vagy eldugni a rózsát.

Mario is menekülne. Nem biztos benne, hogy szeretné tudni, honnan vannak azok a rózsák. Neki csak a tövisek jutottak, mélyen belefúródva a szívébe. A szeme kisírva, ámbár igyekszik nyugalmát megőrizni. Egyelőre semmi sem biztos, de a vallomástételről teljesen letett. Minden annyira zavaros, hogy leginkább sírni szeretne. Szinte már elviselhetetlen számára ez az egész.

A szabadságot jelző csengő pontosan szólal meg.

Paula húz el elsőként, a vörösrózsa-csokortól megszépülve. Mario mozdulatlanul ül a helyén, nézi, amint élete szerelme távozik. Már nem bírja tovább, és egy könnycsepp gördül le az arcán. Sietve egyik könyve mögé rejtőzik, hogy ne lássák könnyes arcát. Az ajka cserepes, a szeme vörös. Több osztálytársa is elmegy mellette és elköszön tőle a jövő heti viszontlátásig, ám Mario nem válaszol, továbbra is a könyv mögé bújik. Még abban sem biztos, hogy megéri-e a jövő hetet, mert meg akar halni. Semmi sem biztos. Mélyet lélegzik, és próbál megnyugodni. A fejében a vörösrózsa-csokor jár. Egyedül van, mindenki elment a teremből. Lassan elindul az ajtó felé.

Valószínűleg Paulát irigyli az iskolában az összes diáklány, akivel csak összetalálkozik a gimnázium folyosóján. Akik elmennek mellette, elmosolyodnak és megjegyzéseket tesznek. Mekkora égés!

Végre elér a kapuhoz. Fogalma sincs, mi lesz majd a rózsával, egyelőre még buszoznia kell hazáig. Te jó ég!

Leszegett fejjel megy le az utcára vezető lépcsőn, nem néz senkire és semmire. Eltölti a rózsa illata; az öröm és a tegnapi este emléke tör fel benne, amikor az a jóképű srác rohanva bukkant fel a kávézó lépcsőjén, s végül mindketten a padlón kötöttek ki. Emlékszik, hogy kéz a kézben sétáltak, a szökőkútra, a divatbemutatós járkálásra… Az első csókra. Most meg ez a rózsa. Istenem! Álmodik? Valaki mindjárt megcsípi és felébreszti. Ilyen nincs is!

Az emberek mind őt nézik, őt és a virágait. Ilyen szép lány egy csokor rózsával igazán elbűvölő látvány. Egyre jobban érzi, hogy nézik. Egyre erősebben. Igen, így is van: valaki figyelmesen nézi, valaki, akinek az arcán mosoly terül szét, valaki, akinek a kék szeme rászegeződik, valaki, aki azokat a rózsákat küldte Paulának. 11+1-et.

Végre felemeli a tekintetét és meglátja. Ángel!

Ellenállhatatlan érzés lesz úrrá rajta. Úgy érzi, még soha nem örült ennyire senkinek. Ahogy észreveszi, eszeveszett futásnak ered, hogy a fiúja karjába vethesse magát. A csokrot elejti, és szenvedélyesen megcsókolják egymást. A lány a fiún csügg, feje a magasban, lábával a fiú derekát fonja körül, kezével a nyakát. És csak csókolja, csókolja, ahogyan mást nem is lehet csókolni.

– Szeretlek – súgja a fülébe.

– Én is szeretlek, Paula.

Az újabb csók hosszú, mély és szenvedélyes.

Végül a lány visszacsúszik a földre, és átölelik egymást. Arca a fiú mellkasán, keze a hátán.

A Cukorkák az iskola lépcsőjéről nézik a jelenetet.

– Szép dolog a szerelem! – mondja Miriam meghatódva.

– Igen, a srácnak tényleg jó feneke van – teszi hozzá Diana, akit erre Cris megbök a könyökével.

Miután a pár végre befejezte az ölelkezést, kíváncsiságtól hajtva odamennek, hogy megismerkedjenek barátnőjük barátjával.

– Nem mutatsz be? – kérdi Diana, aki elsőként ér oda a csoportból.

Paula először Ángelre néz, aztán a barátnőire. A fiú idegesen simítja végig a haját. Ott áll a félelmetes Cukorkák előtt, akikről már annyit hallott. Magában nevet, ahogy eszébe jut, miket mesélt róluk Paula.

– Lányok, ő Ángel. Ángel, ők a…

– Várj, hadd találjam ki! – szakítja félbe a fiú. – Te vagy Miriam – és valóban a Cukorkák legidősebb tagjára mutat. – Te pedig Cris – ez is talált. – És te pedig nem lehetsz más, mint Diana. Eltaláltam?

Diana füttyent, Cris tapsol, Miriam bólint. Paula újabb csókkal jutalmazza.

– Telitalálat! Mi is megjutalmazhatunk? – kérdi Diana felhúzott szemöldökkel.

– Csak nyugi, ismerlek már jól – mondja Paula tréfálkozva, s úgy áll Ángel elé, mintha meg akarná védeni őt barátnőjétől.

– Az a rózsadolog csodás volt… – mondja Miriam.

– Csodás? Iszonyúan égtem a többiek előtt! Hogy lehet az órára virágot küldeni? – kiabálja Paula, s úgy tesz, mintha nagyon dühös volna.

– Igazad van. Legközelebb egyenesen hozzátok küldöm, hogy a szüleid láthassák elsőnek.

– Neee!

A Cukorkák nevetnek, és Paula megint átöleli Ángelt.

– Azért jöttem, hogy elvigyelek ebédelni. Van kedved? Ma délután szabad vagyok.

– Persze hogy van. De a szüleim, szerintem, nem engednének. És mit csinálunk a rózsával?

– A rózsát majd gondjaimba veszem – mondja Diana, és felveszi a csokrot földről. – Hívd fel a szüleidet, és mondd azt nekik, hogy nálunk ebédelsz és ott maradsz tanulni.

– Ha azt mondom, hogy nálad maradok tanulni, akkor tuti nem fognak hinni nekem.

– Hát ez igaz. Mondd azt, hogy Crisékhez mész tanulni.

Cris mosolyogva rábólint.

Paula a szüleit hívja. Anyukája veszi fel a telefont, s eleinte nem akarja elengedni a lányát, aki addig-addig erősködik, míg végül sikerül meggyőznie. A beszélgetés azzal végződik, hogy „megígérem, hogy rendesen fogok tanulni és időben otthon leszek”.

– Akadály leküzdve. Mehetünk! Hová viszel ebédelni?

A lányok elbúcsúznak a pártól, és elindulnak. Paula és Ángel kézen fogva távozik.

Péntek délután van. A langyos márciusi nap a fák ágait simogatja, amelyek árnyékot rajzolnak a városra. Ez a nap azonban nem mindenkire süt egyformán, ez a nap Mario tekintetét is megvilágítja, aki a lépcsőn ülve nézte végig a szerelmesek között lejátszódó jelenet egy részét. Mereven ül, karját összefonja a mellén. Alig bír gondolkodni, már sírni sem képes. Jégszoborrá vált, a szíve megdermedt.

Ez nem lehet igaz. Nem akarja elhinni, amit látott, de azzal csak magát csapná be. Egészen természetes, hogy egy olyan lánynak, mint Paula, van valakije. Feláll, és lassan, zsebre dugott kézzel lemegy a lépcsőn. Kőbe botlik út közben. Mario észreveszi, és jobb lábával teljes erőből nekirúgja a falnak. A kő visszapattan róla, de szem elől téveszti, merre gurul el.

És a langyos márciusi nap fényében Mario is elindul, miközben átkozza és siratja boldogtalan életét.

7. fejezet

Nagyjából ugyanakkor, amikor Paula és Ángel együtt megy ebédelni, ugyanazon a márciusi napon, a város másik pontján

…Az életben felbukkannak olyan emberek, akik nyomot hagynak a létedben. Ilyen a végzet játéka. Olyanokat küld az utadba, akik varázslattal vagy anélkül, de hatással vannak viselkedésedre, s még az életformád megváltoztatására is rá tudnak bírni. Olyan hálót vetnek rád, amely a lényegével tart fogva, legyen az bármi is…

Jóképű, tökéletes mosolyú fiatalember ül egy fapadon a szinte teljesen kihalt utcán, amelyet két oldalról akác- és égerfák szegélyeznek. Mozdulatai azonban komolyak, nem mosolyog.

Álex ismét elolvassa a kezében tartott vékony füzet első bekezdését, miközben nem nagy élvezettel eszeget egy csirkés-salátás szendvicset. Már vagy kétszázszor átnézte, de sosem találja tökéletesnek. Most viszont nincs már visszaút. Ezek a papírlapok az ő névjegykártyái, egy álom kezdete.

A szaxofon a kikapcsolódást jelenti számára, az írás pedig a szenvedélye, a hivatása; olyan nehéz terepen akar magának utat törni, mint az irodalom.

Valóban alkalmas rá? És van is hozzá elég tehetsége?

Tulajdonképpen pillanatnyilag nem tud erre válaszolni. Kevesen olvasták csak azt a néhány tíz oldalnyi szöveget, amelyet a laptopján rejteget: versek, elbeszélések, esszék, gondolatok…

Most azonban nagyobb dologra vállalkozik. A regényírás kihívásaival néz szembe. A szereplőket felvázolta már maga előtt. A főszereplő Julián, egy újságíró, aki íróként szeretne érvényesülni. Ő maga kicsit olyan, mint Julián, de a képzeletnek is teret enged a szereplőkkel való kapcsolatának kialakításában. Aztán ott van az a tizennégy éves lány, akinek még nem talált nevet. Gyorsan ki kell egyet választania, mert hamarosan felbukkan a regényben. Lehetne, mondjuk…

Ekkor Álexnek az a lány jut eszébe, akivel tegnap a kávézóban találkozott. Neki sincs neve, akárcsak tizennégy éves hősnőjének. Talán jobb volna nem gondolni rá többet, úgyis biztosan csak kineveti. A gépe elé sem ült még oda. Miért nem tudja kiverni a fejéből?

Az utolsó falat szendvicshez iszik egy korty vizet. Zsebéből papír zsebkendőt vesz elő, és megint a tegnapi lányon kezd gondolkodni; az a kép jut eszébe, ahogy az asztal alá hajolt, ő pedig papír zsebkendőt nyújtott neki. Hogy hiányozhat nekünk valaki, akit nem is ismerünk?

Az órájára néz, még van egy kis ideje. Ma a szokásosnál hamarabb kezdik az órát. Mendizábal úr nagy szívességet tesz neki.

Így aztán visszatér a Túl a falon vázlatához, annak az írásnak az első tizennégy oldalához, amely majd első regénye lesz.

Ugyanaznap, ugyanebben az időben, a város túlsó felén

Paco arcon csókolja feleségét. Újabb kimerítő nap után ért haza a munkából, és még délutánra is maradt belőle. Most azonban nem akar erre gondolni, csak békés családi ebédre és az az utáni sziesztára vágyik.

A kis Erica előszalad valahonnan, és apukája karjaiba veti magát.

– Terítsünk meg, kis hercegnőm!

Apa és lánya négy terítéket helyez az asztalra, négy poharat és négy darab kenyeret a négy szalvéta mellé.

– Csak hármunkra terítsetek! Paula nem itthon ebédel.

Paco megrökönyödve néz Mercedesre.

– Hogyhogy nem itthon ebédel? Hát nem szobafogságban van? Hová ment?

– Felhívott, és azt mondta, hogy Criséknél lesz, ott fognak tanulni. Nemet mondtam neki, de addig-addig győzködött, hogy a végén beadtam a derekam.

– És ugyan mit tanulnak pont péntek délután?

– Tudom, persze, de mit tehettem volna?

– Nemet kellett volna mondanod, mert szobafogságban van, következésképp itthon kell maradnia.

– De meggyőzött. Sajnálom.

Paco sóhajt egyet és asztalhoz ül. A kis Erica a papáját utánozva mellé telepszik, utoljára Mercedes foglal helyet. Alig váltanak szót ebéd közben. Olyan étkezés ez, amikor nincs szükség szavakra; vagy épp ellenkezőleg, azért kellenének, hogy elfedjék a megbeszélnivalót. Aki végül megtöri a csöndet, az a család legifjabb tagja.

– Apuci, mi az a szeksz?

Apukája azt hiszi, rosszul érti, és döbbenten néz a feleségére.

– Mit kérdeztél?

– Hát azt, hogy mi az a szeksz.

– A szex?

– Igen, a szeksz.

A szülők újból összenéznek, és nem tudják pontosan, mit is válaszoljanak Ericának. Nem túl korai még erről beszélni vele?

– Hol hallottál erről, hercegnőm? – szól közbe Mercedes, miközben igyekszik nyugalmat erőltetni magára.

– Hát… – a kislány a villájával és egy darab krokettel játszogat, amit semmi kedve sincs megenni –, a múltkor halottam, hogy Paula a telefonba mondta. Mi az?

Pacót és Mercedest hirtelen kirázza a hideg. Crisékhez megy tanulni? Pont péntek délután? Tegnap este pedig későn jött haza?

Mindketten sóhajtanak. Most mit tegyenek?

– Úgy látszik, hogy nem valami jó dolog, ha ilyen arcot vágtok – mondja végül Erica, mivel nem kap választ.

A kislány felpattan és a konyhába szalad a desszertért, a krokettet pedig ott hagyja a tányéron.

8. fejezet

Ugyanazon a márciusi délutánon

A délután telik-múlik a városban.

Ángel és Paula még csak néhány órája ismerik egymást személyesen, alig egy napja, mégis úgy érzik, mintha egész életükben együtt lettek volna.

Az előbb pizzáztak egy menő olasz étteremben, most meg egy kávézóban ülnek egymással szemben, ahol a lány vanília- és csokifagyit kért, a fiú pedig kapucsínót. A kezük néha egymásba fonódik.

Paula fagylalttal kínálja, és amikor a kiskanál már Ángel szájánál van, kicsit megemeli, hogy összekenje az orrát. Nagyon jót mulat azon, hogy vanília- és csokifagyival mázolta össze, de ő maga kel föl, és szalvétával teszi jóvá a csínyt. Aztán jön a kedves, édes csók.

– Ki hitte volna ezt két hónappal ezelőtt? – mondja Ángel, miközben azt figyeli, ahogy a lány visszaül az asztal túloldalára.

Két hónapja még a „Lennon” és a „Minnie16” nevű felhasználó egy zenei fórumon valami olyan témáról vitatkozott hevesen, amelyre már maguk sem emlékeznek. A vita fegyverszünettel zárult, a fegyverszünet pedig nevetéssel. Két nap múltán pedig a Messengeren folytatták a nevetést.

Rögtön megértették egymást, és furcsa kapcsolatba kezdtek. Igen, vonzódtak egymáshoz. Mindennap órákon át beszéltek, Ángel kívánságára azonban nem cseréltek sem fotót, sem telefonszámot. Paulát nem zavarták ezek a feltételek. Egyszer merültek csak föl benne kételyek, de igazából arra vágyott, hogy beszélgessenek. Az újságíró egyre jobban tetszett neki. Valahányszor felment a netre és az a sárga kis fény felgyulladt, úgy érezte, mintha csiklandoznák.

Mi lehet ennyire vonzó valakiben, akiről azt se tudod, hogy néz ki?

– Odavagyok érted, ugye, tudod?

Paula elpirul. Már hozzászokott, hogy ezt a mondatot az MSN-en olvassa, de ahhoz még nem, hogy hallja is. Minden olyan különös és hihetetlen.

A szeme ragyog.

– Még mindig nem tudom elhinni – mondja Paula.

– Pedig így van.

– Nagyon úgy tűnik. Vagy pedig álmodunk, és egyszer csak egyikünk felébred. Akkor a másik eltűnik.

– A fagyi az orromon elég valóságosnak tűnt – tréfálkozik Ángel.

A lány nevet. Lenyűgözi a szellemessége, hogy képes a megfelelő pillanatban a megfelelő dolgot mondani. Remekül bánik a szavakkal. Akkor is, amikor láthatatlanok voltak egymás számára, és most is, amikor itt ül előtte. Ángel egyszerűen imádnivaló.

– Nagyon boldog vagyok, kiabálni volna kedvem.

A fiú ránéz. Ez a lány tökéletes: talpraesett, mulatságos, kedves… Fel sem merül a korkülönbség. Sokak számára egy tizenegyedikes diáklány és egy huszonkét éves újságíró kapcsolata elképzelhetetlen volna, őket azonban ez sosem aggasztotta. A fiúnak is kiabálni volna kedve.

– Gyerünk! El akarlak vinni valahová…

– Messze van?

– Nem, itt van, közel.

Fizetnek, és újabb csók után távoznak a kávézóból.

Negyedóráig gyalogolnak, amíg egy széles homlokzatú ház üvegajtaja elé nem érnek. Paula a feliraton ezt olvassa: Relax Ház.

– Ez ugye nem…

Ángel mulatva figyeli, és nevetésre fakad, amikor megérti, mire gondol Paula.

– Nem, szerelmem. Ez nem olyan relaxálás.

Paula felsóhajt, és kézen fogva bemennek a Relax Házba.

Fehér szőnyeg vezeti a párt egy recepcióféléhez, mint valami hotelben. Ott egy barna hajú, fehér köpenyes lány cédulákra jegyezget valamit.

Paula körülnéz, és észreveszi, hogy ezen a helyen gyakorlatilag minden vagy fekete, vagy fehér, vagy a két szín keveréke. A terem mindkét oldalán két kis szökőkút biztosítja a háttérzajt. Csak a víz csobogása hallatszik, semmi más.

Fehér egyenruhás, alacsony kis emberke jelenik meg váratlanul a hátuk mögött. Haja őszes, fésületlen, arcának egy részét ősz bajusz fedi.

– Szervusz, Ángel, micsoda meglepetés! Régen nem találkoztunk már – üdvözli szívélyes barátsággal az emberke.

– Jó napot kívánok, Cornelio tanár úr! Örülök, hogy újból látom. Éppolyan fiatal, mint mindig – válaszol a fiú mosolyogva, és kezet fognak. – Bemutatom Paulát, egy kedves barátnőmet.

Paula is kezet fog ezzel a nem mindennapi emberrel, aki tetőtől talpig szemügyre veszi.

„Kedves barátnőm?” Igen, jelenleg talán tényleg csak ez az igazság.

Ángel és Cornelio tanár úr néhány udvarias szót vált egymással, érdeklődnek a másik hogyléte iránt, felemlegetnek egy-két régi történetet. Már régóta ismerik egymást, azóta, hogy Ángel gimnáziumba járt és az alacsony férfi volt a tanára. Három-négy percig beszélgetnek.

– Jól van, Ángel, gondolom, nemcsak azért jöttetek, hogy meglátogasd öreg tanárodat.

– Természetesen. Szeretnénk egy parafázott szobát és két belépőt a légkondis B-be.

Paula arcára kiül a meglepetés Ángel szavainak hallatán. „Parafázott szoba?” „Légkondis B?” De hát hová hozta őt?

– Remek. Manuela máris feljegyzi – mutat a barna hajú recepciós lányra. – Örülök, hogy láttalak, barátom. És hogy téged is megismertelek. Remélem, minden tetszeni fog.

Cornelio tanár úr rákacsint egykori tanítványára, és újból kezet nyújt. Majd bemegy egy keskeny folyosóra, és néhány méter után eltűnik egy másikban. Ángel odalép Manuelához, és elmondja, mit szeretne. A barna hajú lány egy számmal ellátott kulcsot és két plasztikkártyát ad neki.

– Menjünk. Ennek a folyosónak a végén van – mondja Ángel, kezét Paula vállán tartva.

– Őrült kíváncsi vagyok. Fogalmam sincs, mi lehet ez.

– Ne félj, mindjárt megtudod.

A pár egy fekete ajtóhoz megy. Ángel megnyom egy gombot, és néhány másodperccel később középkorú férfi tűnik fel a recepciós lányéhoz hasonló, fehér köpenyben. Az újságíró megmutatja neki a kulcsot, mire beengedi őket.

Paula és Ángel kör alakú, hatalmas terembe jut, ahol minden fekete-fehér. A lánynak feltűnik az ide nyíló tíz szoba zárt ajtaja, rajtuk a szoba számával. Ilyet még nem látott.

– Az önöké az lesz, a hetes számú – mutatja a fehér köpenyes ember.

Ángel megköszöni, és Paulát kézen fogva odavezeti a hetes számú szobához. A lány azonban habozik egy pillanatig. Miféle helyen van? Minek mennek be abba a szobába? Mik a szándékai Ángelnek? Két másodperc alatt mindenféle gondolat fut át az agyán. Vajon ebben a furcsa hotelben akarna vele lefeküdni? Volt köztük szó a szexről hosszú, számítógépes beszélgetéseik alkalmával, de nem terveztek ilyesmit. Oké, benne azért felmerült, de nem „hivatalosan”. Azt szeretné, ha ez a fiú volna az első, de pont most?

A lány idegeskedni kezd, s amikor Ángel kinyitja az ajtót, meg sem mozdul, szinte kővé dermed, képtelen egy lépést is tenni.

– Jól vagy? – kérdi a fiú, aki látja, hogy valami nincs rendben.

– Én, szóval…

– Mi a baj, szerelmem? Megártott az ebéd?

– Nem, nem erről van szó – mondja Paula, s lehajtja a fejét. Hogyan is mondhatná el, hogy persze, ő is akarja, de nem ez a legalkalmasabb pillanat? – Szóval… én még nem készültem fel rá… nem vagyok biztos benne, hogy… itt…

Ángel nézi, és kezdi felfogni, mi a baj. Ideges. Dadog.

– Ne aggódj, szerelmem, hoztam óvszert – mondja végül mosolyogva.

Paula ekkor úgy érzi, mintha áramütés szaladt volna végig az egész testén. Óvszert!

– De én… nem mintha nem akarnám veled… de az a helyzet…

Paula már nem is tudja, mit mondjon, teljesen elbizonytalanodott. Általában magabiztos, de most fél. Általában nem tart semmitől, de most valami nyomasztja. Általában tudja, mi történik körülötte. Tizenhat, majdnem tizenhét éves lány, de alaposan felkészült. Mint abban az autóreklámban: fiatal, de alaposan felkészült. Most mégis a világ legkisebb emberének érzi magát. A helyzet túlnőtt rajta.

– Bízz bennem. Minden rendben lesz.

A lánynak remeg a lába; Ángel kezét fogva lép be a hetes számú szobába.

A szobában azonban nem az van, amire számított. Szinte teljesen üres. És az ágy? Csak nem a földön akarja csinálni? Vagy abban a fekete fotelban? Kényelmesnek látszik, de az első alkalomhoz azért mégis…

Leginkább az itt uralkodó csönd hívja fel Paula figyelmét. Szokatlanul nagy, szinte a gondolatait is hallja.

– Nagyon… romantikus – csak ennyit bír kinyögni.

Ángelből erre visszafojthatatlanul kitör a nevetés.

– Szerelmem, én nem azért hoztalak ide, hogy azt tegyük, amire most gondolsz. Nemrég még azt mondtad, hogy kiabálni volna kedved, igaz?

– Igen.

– Nos, éppen ezt fogod tenni: kiabálni.

– Mi? Nem értem.

– Ez itt a kiabálós szoba, parafázottnak is mondják. Egy sor parafa táblával burkolták, hogy a hang erről a helyről ne mehessen se ki, se be.

Most értette meg azt a síri csendet.

– Azt akarod mondani, hogy ezeket a szobákat csak azért építették, hogy az ember itt kikiabálhassa magából a baját?

– Így van. Ez Cornelio tanár úr ötlete. Vannak olyan napok, amikor a stressz meghaladja a tűrőképességünket, és őrültek módjára szeretnénk üvöltözni, de nem lehet, főleg nem a város kellős közepén.

Ez igaz. Paula arra gondol, amit Ángel mond. Ha a város közepén elkezdesz kiabálni, vagy bolondnak bélyegeznek, vagy megrémisztesz valakit.

És igen, kiabálni van kedve. Korábban a boldogságtól, most a megkönnyebbüléstől. Ki akarja engedni az utóbbi percekben felgyülemlett feszültséget, amikor úgy érezte, kicsúszik az irányítás a keze közül.

Másfelől pedig nevetségesnek érzi magát. Hogy is gondolhatta, hogy Ángel azért viszi őt oda, mert le akar vele feküdni, amikor tudja jól, hogy ő lenne az első? Igen, nagyon akar kiabálni.

– Akkor… kiabálhatok?

– Igen. Várj!

Ángel homlokon csókolja, aztán elmegy a szoba másik végébe.

– Lehet már?

– Igen. Üvölts! – mondja neki a fiú, mialatt a kezét a fülére tapasztja.

Paula mélyet lélegzik, becsukja a szemét, ökölbe szorítja a kezét és olyan hangosan kiált, ahogyan csak bír. Semmire sem gondol közben, csak kiereszti a gőzt. Ebben a kiáltásban benne van az öröme, a boldogsága, a szenvedélye, az idegessége és az illúziói.

Ángel figyeli. Pontosan tudja, mit érezhet, ő már többször is átélte. Kiereszt mindent, amit belül cipel: a színtiszta adrenalint.

Tizenöt másodperccel később újra csend uralja a hetes számú szobát. A fiatal lány liheg, alig kap levegőt az erőlködéstől. Csak rövid ideig tartott, de neki úgy tűnt, örökké. A fejében még visszhangzik a saját hangja. Jól érzi magát, sőt, könnyebbnek is; mintha fogyott volna.

– Állati volt! Baromi jó érzés!

Ángel odamegy hozzá és átöleli, csókolóznak.

– Gyerünk! Még hátra van a terápia második része.

– Te nem kiabálsz?

– Ahogy téged néztelek, én is kiadtam magamból az összes feszültséget.

Kimennek a parafával borított teremből, elköszönnek a fehér köpenyes embertől, és visszaadják neki a szobakulcsot.

– Feltételezem, hogy nem bikinit vagy fürdőruhát vettél a ruhád alá. Igazam van? – mondja Ángel menet közben.

– Dehogynem, általában így járok suliba – gúnyolódik Paula. – Miért érdekel? Kíváncsi vagy a fehérneműmre vagy fürdőbe megyünk?

– Mindkettő – válaszolja nevetve.

– Az első tekintetében sajnos hoppon maradsz.

– Tutira nem így gondoltad az előbb, amikor összevissza dadogtál.

Paula elengedi a kezét, és vállon üti az öklével, de csak lágyan.

– Idióta!

Tréfálkozva érnek arra a helyre, amelyet Ángel nemrég „légkondis B”-nek nevezett. A párt hatalmas üvegajtó választja el az úszómedencétől, amelyben most nincs senki. Fehér köpenyes, kövérkés nő ül a bejáratnál, és keresztrejtvényes újságot tanulmányoz figyelmesen. Mikor észreveszi őket, félreteszi az újságot, és legszebb mosolyát ölti fel.

– Isten hozta önöket. Megkaphatom a kártyáikat, kérem?

Ángel átnyújtja neki a plasztikkártyát, amelyet még a recepción kaptak. A nő lehúzza a leolvasón, majd tartóba helyezi őket.

– Fürdőruhát hoztak-e?

– Nem. És törölközőt sem – közli sietve a fiatalember.

Az asszonyt egy pillanatra sem hagyja el nyájas arckifejezése. Följegyez valamit egy füzetbe, majd feláll a helyéről, és kinyitja az üvegajtót.

Kövessenek, kérem.

Paula és Ángel a keresztrejtvényes asszony után indul. Mindhárman belépnek abba a terembe, amelyet gyakorlatilag teljesen kitölt egy hatalmas medence. Paula akkor veszi csak észre, hogy ez nem akármilyen medence. Középről kiinduló, apró hullámok haladnak egyik szélétől a másikig. Már a puszta látvány is megnyugtató.

Egy szőke, göndör hajú, fehér köpenyes lány indul feléjük.

– Silvia, az úrnak fürdőnadrágot adjál, törölközőt pedig mindkette-jüknek – utasítja az asszony a lányt, amint az odaér hozzájuk. – Ön pedig, kérem, kövessen – fordul Paulához.

A lány így is tesz, s mindketten belépnek a terem egyik hátsó ajtaján. Eltűnnek Ángel szeme elől, aki magára marad a hullámok csöndes zajával.

Silvia tengerkék úszónadrággal és két, fehér törölközővel a kezében tér vissza.

– Úgy vélem, ez jó lesz önnek. Ott a férfiöltöző, ahol átöltözhet – magyarázza a szőke, göndör hajú lány, és az azzal szomszédos ajtóra mutat, amelyen Paula és a kövérkés nő ment be.

A fiatal újságíró megköszöni Silviának, és belép a férfiöltözőbe. Először a zakóját és a pólóját veszi le, láthatóvá téve sima, lágy vonalú felsőtestét és lapos hasát, aztán jön a többi ruhája. Teljesen levetkőzik. Elég barna annak ellenére, hogy jó ideje nem napozott már. Magára húzza a kék úszónadrágot, és megnézi magát a tükörben. Majdnem a térdéig ér. Jobbra-balra húzogatja, hogy lássa, elég rugalmas-e az anyaga. Igen, kényelmes. A ruháját beteszi egy öltözőszekrénybe, és kimegy.

Paula még nem készült el, nélküle meg nem akar bemenni a vízbe. Míg a lány kijön, azon jár a feje, ami ezekben a csodálatos órákban velük, kettejükkel együtt történik. Még egy napja sincs, mégis az az érzése, mintha mindig is együtt lettek volna… Úgy gondolja, hogy közöttük egyfolytában működött a kémia, már akkor is, amikor csak beszélgettek a gép előtt. Nem látták, nem hallották egymást, mégis összekapcsolta őket valami megmagyarázhatatlan dolog. Elmesélt a lánynak olyasmit is, amit még soha, senkinek, és a lány is neki. Lehetséges, hogy Paula volna számára a nagy ő?

De Ángel egy csapásra megfeledkezik mindenről, amin addig gondolkodott, mert Paula lép be a helyiségbe.

Mezítláb közeledik, haját lófarokba fogta össze. Mosolyog. Testét csak egy fekete bikini fedi. A felsőrész egy tizenhat éves lány tökéletes ifjúságát rejti, az alsó résztől pedig a legkomolyabb halandó lélegzete is elakadna. Ángel nyel egy nagyot, és megpróbál illendően viselkedni.

– Kaptam úszósapkát is, hogy ne vizezzem össze a hajamat, de inkább nem veszem föl. Utálom, ha van valami a fejemen – mondja, ahogy odaér. Paula ekkor veszi csak észre, hogy Ángel úgy néz rá, ahogyan eddig még sosem. Ettől elpirul. – Most meg mit bámulsz?

– Téged. Elképesztő vagy.

A lány kissé feszengve elmosolyodik, és még pirosabb lesz.