1. fejezet

Archer Baer a lehető legelképesztőbb módon lett apa. Nem mintha valaha megfordult volna a fejében, hogy ez megtörténhet vele. Mihez kezdjen egy gyerekkel egy munkamániás séf, aki mellesleg megrögzött agglegény? Még szobanövényei sem voltak, mert arra sem volt ideje, hogy életben tartsa őket. Márpedig abban biztos volt, hogy egy gyerek több gondozást igényel, mint egy fikusz.

De az ügyvéd, aki egy héttel ezelőtt felhívta, és fenekestül felforgatta az életét, közölte vele, hogy van egy lánya. Egy kislány, akit soha nem látott, és fogalma sem volt róla, hogy egyáltalán a világon van. Az édesanyja, Cate, autóbalesetben meghalt, így most már meg sem kérdezheti tőle, miért felejtett el szólni a gyerekről, holott őt tüntette fel apaként a születési anyakönyvi kivonaton.

Kész őrület! Még most sem akarta elhinni, hogy ez vele történik, miközben itt sétál annak a fura kisvárosnak a főutcáján, ahol Cate felnőtt. Archer mint apa? Ennek semmi értelme. Frusztráltan megrázta a fejét, hátha felébred ebből a rémálomból. Kávéra volt szüksége. Idejét sem tudja, mikor kelt fel utoljára ilyen korán. A párizsi konyhákban töltött éveknek köszönhetően gyakorlatilag éjszakai bagoly lett. Ritkán keveredett haza hajnali egy előtt. Hogy a csudába fog gondoskodni egy kislányról?

Az ügyvéd meg volt győződve arról, hogy a kicsinek sokkal jobb helye lesz nála, mint az idős nagymamájánál, de Archer ebben egyáltalán nem volt olyan biztos. Nem lenne jobb, ha olyan valakivel lenne, aki tudja, hogyan kell bánni egy ilyen kiskölyökkel?

Gondolatai visszakanyarodtak Cate-hez. Bár öt éve nem beszéltek, képtelen volt elhinni, hogy nincs többé, és most már soha nem teheti fel neki a fejében kavargó száz meg száz kérdést.

Cate Carpenter. Bostonban ismerkedtek meg, ahol egy elegáns étteremben dolgoztak mindketten. Cate a vendégtérben, ő pedig a konyhában mint kezdő séf. Gyönyörű lány volt, és nagyon vicces. Csak néhányszor feküdtek le egymással. Archer amúgy is a nagy utazásra készült Európába, hogy valóra váltsa azt az őrült álmát, hogy Michelin-csillagos séf legyen. Vajon ezért nem szólt neki Cate a babáról? Az évek során ezerszer elmondhatta volna, mégsem tette. Miért?

És mi lett volna, ha tud róla? Feladott volna mindent? Az álmait? A tökéletes állását? Az eltökélt szándékát, hogy a legjobb legyen? Hamarabb eljutott volna ebbe a kis New England-i városkába? Feleségül vette volna Cate-et?

Vagy neheztelt volna rá, amiért tönkretette a gondosan megtervezett életét?

Nyelt egyet, hogy legyűrje a torkát szorító gombócot. Felesleges ezen agyalni, mert Cate elment. Istenem, Cate meghalt, és ő most azért van itt, hogy találkozzon a saját lányával. Az egész olyan átkozottul tragikus volt. És Archer képtelen volt gondolkodni, amíg nem ivott egy kávét.

Ez volt az első alkalom a megérkezése óta, hogy bemerészkedett a városközpontba. Olyan… idilli volt, mintha egy régi képeslap elevenedett volna meg. Elbűvölő és hihetetlenül kicsi. A fasorral szegélyezett utcán csupán pár üzlet sorakozott, nagyjából két háztömbnyi hosszan. Ennyi volt az egész. Az üzletek sorát gyorsan felváltották a családi házak. Köszönőviszonyban sem volt Párizs nyüzsgésével. Reményei, hogy valami tisztességes kávéhoz jusson, gyorsan szertefoszlottak.

Hideg volt aznap, a korai órában különösen. A téli fagy még mindig nem engedett fel, és bár még csak március eleje volt, minden üzletajtón makacsul ott lógott egy virágkoszorú, és a kirakatokban műtulipános dekoráció díszelgett. Mindenhol táblák hirdették a közelgő húsvéti tojásvadászatot. Ez neki túlságosan is… szirupos volt. Tényleg itt fog élni? Ebben a New England-i bűbáj-reklámban? Nem volt biztos benne, hogy képes lesz elviselni. Jobban szerette az életet a maga rideg valóságában, mint ezt a virágkoszorúkkal és tojásvadászatokkal teli álomvilágot.

A boltosok lassan kinyitották az üzleteiket, és az addig csendes utca hamarosan megtelt élettel. És, hacsak nem volt teljesen paranoiás, Archer biztosra vette, hogy mindenki őt bámulja.

Csodás. Már csak ez kellett. Kíváncsiskodó kisvárosi emberek, akik mindenbe beleütik az orrukat, amikor ő csak rendezni akarta a lánya körüli dolgokat, aztán visszamenni Párizsba, a konyhájába, az igazi életébe. Ez a különös utca a maga erőltetett, tavaszi dekorációjával és a kíváncsiskodó lakóival nem neki való. Már most hiányzott a nagyváros névtelensége.

Elsétált egy kisállat-kereskedés mellett, nem foglalkozott a kirakatban lévő nyuszikkal és az eladó barátságos integetésével. Nem állt meg sem a virágboltnál, sem a fagyizónál. Valahol csak kell lennie egy istenverte kávézónak ebben a városban!

Ááá, már meg is van! Pont ott volt előtte egy tábla, amin az állt: Pumpkin Spice kávézó. Összevonta a szemöldökét. Remélte, hogy nem csak az émelyítően édes, sütőtökös latte szerepel a kínálatban. Átment az úton, és észrevette a kávézó melletti pubot. Talán jól jöhet még, amíg itt van.

A kávézó előtti tábla egy új, fodros kelből készült smoothie-t és citromos-áfonyás sütit hirdetett. Frissen pörkölt kávé illata terjengett a levegőben, és Archer érezte, hogy kezd magához térni. Hála az égnek! Ilyen félkómás állapotban nem találkozhat a lányával. A lányával – még mindig furcsa volt ezt a szót kimondani.

A kilincs felé nyúlt, nem is figyelt oda igazán, gondolatai még mindig a lánya és a felelősség körül jártak, no meg azon, hogy megkóstolja-e a sütit, amikor a kávézó ajtaja hirtelen kivágódott, és majdnem orrba vágta.

– Mi a fene… – kezdte, de szavait elnyomta egy nő sikítása, mintha Archer rontott volna ki a kávézóból, fittyet hányva másokra.

– Jaj, ne! – kiáltott fel a nő, de már késő volt. A smoothie-val telepakolt tálca megbillent, a nő nekiütközött, vörös haja vadul repkedett az arca körül. Archer elkapta a karját, és próbálta megtartani. – Basszus – nyögte a nő, és meghökkenve bámulta, ahogy a smoothie szép lassan végigcsorog Archer ingén, és zöld foltokat hagy az ő ruháján is.

Archer alig bírta visszafogni magát, hogy ne szóljon be. A rohadt életbe! Erre most tényleg nincs ideje. Már nem tud visszamenni abba a nevetséges kis házba, amit bérelt, hogy átöltözzön, és nem késhet el a találkozóról… a lányával. Azt nem kalkulálta bele, hogy egy, fodros kelből készült smoothie-kat cipelő emberi tornádó letarolja!

Valószínűleg mégis kicsúszott belőle valami méltatlankodás, mert a nő szeme rémülten elkerekedett, arca elvörösödött.

– Nagyon sajnálom – mondta. – Siettem, mert késésben vagyok, nem figyeltem, és…

– Semmi baj – vágta rá Archer, bár ez így nem volt igaz. Élete legfontosabb találkozóján egy smoothie-val átitatott ingben fog megjelenni. Egy smoothie-foltos apa nem éppen bizalomgerjesztő látvány. Pedig kétségbeesetten próbálta visszanyerni a szokásos magabiztosságát.

– Azt azért nem mondanám – mondta a nő. – Hadd segítsek!

Archer ekkor eszmélt rá, hogy még mindig fogja a nő karját, és túl közel áll hozzá. Gyorsan elengedte, hátralépett, és nekiütközött az ajtónak, ami időközben becsukódott mögötte.

– Nincs szükségem segítségre – mondta, miközben a tekintete a kávézó pultjára és az előtte kígyózó sorra siklott. Valószínűleg már egy kávéra sem lesz ideje. Foltos ingben és masszív, koffeinhiány okozta fejfájás kíséretében fog találkozni a lányával. Tökéletes. Egyszerűen tökéletes.

– Csak egy pillanat, gyorsan felitatom a nagyját – mondta a nő, és felkapott egy marék szalvétát a legközelebbi asztalról. – Így ni! Letörlöm, aztán egy kis szappan a mosdóban, vagy valami…

Folyamatosan beszélt, miközben járt a keze. Csacsogása furcsamód megnyugtatta Archert. A keze végigvándorolt a mellkasán, a kedves mosoly, ami a szavait kísérte elterelte Archer figyelmét, és úgy érezte, szép lassan elpárolog a haragja. Sőt, azon kapta magát, hogy legszívesebben így maradna. Tovább akart beszélgetni ezzel a zakkant nővel. Meg akarta kérdezni, miért cipelt ennyi italt. Kinek szánta? A ruházata alapján inkább edzeni készült, mint dolgozni: feszes nadrágja kiemelte a combja vonalát, az apró sportfelső fedetlenül hagyta a hasát, amit most turmixcseppek pettyeztek. És Archer nagyon is tisztában volt vele, hogy most nem azt a kilátszó bőrfelületet kellene bámulnia.

Mi a fene ütött belé? A lányával való első találkozásra kellene összpontosítania, nem pedig egy kétségtelenül gyönyörű nővel flörtölnie a helyi kávézóban.

Archer felsóhajtott, elfordította tekintetét a haspóló veszélyes látványától, vissza a nő aggodalmas arcára. Csinos ajka lemondóan lebiggyedt.

A francba, Archer! Az ajkát se bámuld!

Szedd. Össze. Magad.

– A padló miatt ne aggódj! – kiáltott egy nő a pult mögül, egy pillanatra elterelve Archer figyelmét a bámulásról és arról, hogy emiatt dorgálja magát. – Joe már hozza is a felmosót!

– Oké, köszi, Jeanie! – kiáltott vissza a nő, még mindig Archer mellkasát törölgetve. – Sajnálom ezt az egészet. – A keze továbbra is Archer mellkasán matatott. Túl közel állt. Archer érezte a samponja illatát. Eper? Ó, te jó ég! Most azonnal mennie kell.

– Előfordul az ilyesmi – vonta meg a vállát Jeanie.

Egy idősebb házaspár óvatosan kikerülte a turmixfoltot és Archert.

– Iris, drágám, kicsit lassítanod kéne – jegyezte meg az idős hölgy.

– Tudom, Estelle – sóhajtotta a vörös hajú, aki ezek szerint Iris. Kiegyenesedett, végre abbahagyva a tisztogatást. – Igazad van.

– Rendes lány vagy – mondta Estelle, és kedvesen megpaskolta Iris arcát. A mellette álló ősz hajú férfi szórakozottan Archerre mosolygott.

– Rosszul indul a nap, igaz? – kérdezte.

– Úgy tűnik, igen.

Az öregúr felnevetett.

– Remélhetőleg jobbra fordul majd.

– Gyere, Henry – fogta karon a férfit Estelle, és belekortyolt a kezében levő turmixba. – Úgy látszik, ma előbb érek oda az órára, mint Iris. Még szerencse, hogy vettem magamnak turmixot – tette hozzá nevetve.

Iris is nevetett, de amikor a tekintete visszatért Archer arcára, gyorsan elkomorodott.

– Hát, nem hiszem, hogy helyre tudom hozni – mondta, és mindketten a hófehér ingen éktelenkedő élénkzöld foltra néztek.

– Azt látom – sóhajtott Archer. Ezen már semmi sem segíthet. Egyébként sem tudta, hol áll a feje a találkozó előtt, és a legutolsó dolog, amire szüksége volt, hogy epekedni kezdjen a városka jógaoktatója vagy ki a csuda után.

Iris összerezzent.

– Tényleg rettenetesen sajnálom. Figyelj csak, meghívlak egy italra. Mit kérsz?

Archer újra a sorra pillantott, és látta, hogy mindenki úgy tesz, mintha nem őt bámulná, de pocsékul csinálták. Ennyit arról, hogy feltűnés nélkül jár-kel a városban. Újra Iris felé fordult, aki a homlokát ráncolta, miközben ajka bánatosan lebiggyedt. Az edzőruhája fölé húzott cipzáras pulóver lecsúszott az egyik válláról, felfedve egy újabb kis részt abból a bőrből, amit szintén nem kellett volna bámulnia.

Mennie kell.

Ezen a napon semmiképpen sem hajlandó bárkinek is magyarázkodni. És nem maradhat ennek a nőnek a közelében, aki már így is felborította a napját.

– Nincs időm – mondta nyersen, és hátat fordított Iris döbbent arcának és a kávéra várakozók ítélkező sorának. Nem azért jött ide, hogy barátokat szerezzen. Azért volt itt, hogy a lánya érdekében helyes döntést hozzon. Az pedig, hogy tényleg ő a megfelelő személy erre a feladatra, mellékes volt.

***

– Szörnyeteg! – A kislány egy pillantást vetett az Archer inge elején virító zöld foltra, rémülten felsikoltott, és bemenekült a kanapé mögé. Hát, nagyjából a forgatókönyv szerint alakult a legelső találkozó a lányával, pont, ahogyan számított rá.

– Nem szörnyeteg, kicsikém. Ő az apukád – mondta Paula, Cate anyja, és kedvesen mosolygott abba az irányba, ahol a kislány eltűnt a bútor mögött. Archer még soha nem találkozott Paulával, ami újabb bizonyítéka volt annak, hogy tényleg csak egy futó kaland volt közte és Cate között.

Paula oxigénpalack segítségével lélegzett, az orrában lévő cső egyértelművé tette, hogy nem tudja egyedül ellátni a gyermeket. Az ő gyermekét. Akire csak egy futó pillantást vethetett, mielőtt elbújt előle.

– Akkor miért folyik ki belőle az a zöld trutyi? – kérdezte a kislány, és még mindig nem bújt elő a rejtekhelyéről.

Archer lenézett az ingére. A kislánynak tökéletesen igaza volt. A turmixfolt tényleg gyanúsan hasonlított egy szörny belsejére.

– Ez csak… turmix – mondta, és Paula bólintott.

– Hallottad, Olive? Csak egy kis turmixfolt, semmi több.

– Akkor sem jövök ki – jelentette ki Olive, a lánya.

– Jól van, kicsikém. Akkor maradj csak ott, ameddig szeretnél – mondta Paula, majd Archerre mosolygott. – Kérem, foglaljon helyet. Olive kicsit szégyenlős.

– Nem is vagyok szégyenlős – szólalt meg a vékonyka hang. – Csak nem szeretem a szörnyeket.

Archer összerezzent.

– Nagyon sajnálom – magyarázkodott Paulának. – Ma reggel volt egy kellemetlen találkozásom egy kelkáposztás smoothie-val, és nem volt időm átöltözni.

– Értem, ne aggódjon – felelte Paula, bár mosolygó arcán némi aggodalom látszott. – Biztos vagyok benne, hogy idővel rendeződnek a dolgok.

Archer ekkor értette meg igazán. Muszáj, hogy rendbe jöjjenek a dolgok. Ez az asszony elvesztette a lányát, és nincs elég jól ahhoz, hogy gondoskodjon az unokájáról.

Ez nem csak róla és az ő életéről szól, nem az ő önző igényeiről.

A francba!

Megköszörülte a torkát.

– Igaza van. Persze, minden rendben lesz. Biztos vagyok benne, hogy Olive és én hamar megszokjuk egymást.

Paula arcán látszott, hogy nem igazán hatotta meg Archer terve, miszerint „megszokják egymást”, de őszintén szólva ez volt a legtöbb, amit ebben a pillanatban ígérni tudott. Már az is előrelépés volt, hogy kimondta a nevét, Olive. Eddig nem tette meg, mert mintha így megakadályozhatta volna, hogy mindez valósággá váljon.

Pedig ez valóság volt. Mint ahogy a kislány is. És halálra rémült tőle.

Az az átkozott nőszemély ott a kávézóban. Ha nem öntötte volna le a zöld trutyival, ez az egész meg sem történt volna. Ráadásul még végig is tapogatta, mintha az a pár vacak papírszalvéta bármit is segített volna. Nem mintha Archer még mindig Iris kezére gondolt volna, ami a mellkasán matat (később talán majd gondol rá). Pillanatnyilag kisebb gondja is nagyobb volt ennél.

És fogalma sem volt, mihez kezdjen.

A legégetőbb kérdés az volt, hogyan csalogassa elő a lányát a kanapé mögül.

Olive még fél órával később is ott bujkált, miközben ő és a nagymamája kínos beszélgetést folytattak, az ügyvéd pedig átnézte a papírokat.

– Szóval Párizs – mondta Paula. – Szeretett ott élni?

– Szeretek ott élni – válaszolta, kihangsúlyozva a jelen időt. Esze ágában sem volt végleg ideköltözni. – Egyszerűen imádom.

Ahogy ezt kimondta, szavai hamisan csengtek. Hogyan szerethet az ember egy olyan helyet, amit alig ismer? Archer élete a Beau Rêve nevű étterem konyhájából állt, ahol séfként dolgozott, néhány bárból, ahová munka után beültek a kollégáival, és az apartmanjából. Vajon Párizst szerette, vagy csak azt a lehetőséget, hogy a világ gasztronómiai fellegvárában lehet a legjobb?

Tök mindegy. Párizs része volt a nagy tervnek. Dream Harbor viszont egyáltalán nem.

Nem igazán tudta, hogyan tovább, most, hogy Olive is bekerült a képbe, de majd kitalálja. Lehet, hogy az élete átmenetileg megfeneklett, de ez nem marad mindig így. Ha minden érintett úgy dönt, hogy Olive maradjon vele – és ez még mindig egy nagy HA volt –, akkor elviszi magával.

Nem akart arra a tényre gondolni, hogy ebben a pillanatban még a kanapé mögül sem tudja előcsalogatni, nemhogy Franciaországba költöztetni. De egyszerre csak egy dologgal kell megbirkózni.

– Rendben, Mr. Baer – fordult hozzá a gyámügyekkel foglalkozó ügyvéd, Ms. Kaori Kim, miután alaposan átnézte a papírokat. – Úgy látom, bérelt egy házat a városban.

– Igen. És Olive-nak saját szobája lesz. – Egy csendes utcácskában bérelt egy kis házat. Beköltözött, kicsomagolt, és berendezett egy lányszobát, amihez egyáltalán nem értett, így összevásárolt mindenféle rózsaszín dolgot, amit csak talált. Csak gyenge utánzata volt az otthonnak, de remélte, hogy Olive kényelmesen érzi majd ott magát.

– És mi a helyzet a munkával? – kérdezte az ügyvéd.

Munka. Archer érezte, ahogy a gyomra görcsbe rándul a szó hallatán. Persze hogy dolgoznia kell, amíg itt van. És már neki is látott a munkakeresésnek – az első néhány napot azzal töltötte, hogy átfésülte a környéket, hátha keresnek valahol szakácsot, de nem járt sikerrel. A keresési területe túl szűk volt, de fogalma sem volt, mit kezdene Olive-val, amíg dolgozik. Nem ingázhat, és túl későig sem dolgozhat. És egyelőre itt kell maradniuk a városban. Mindannyian egyetértettek abban, hogy Olive számára könnyebb lenne az átmenet, ha a nagymamája, barátai és az iskolája közelében maradhatna. Ebben volt logika, Archer azonban patthelyzetbe került, nem talált megfelelő munkát.

– Van egy tökéletes hely! – szólalt meg Paula lelkesen. – Gladys új szakácsot keres.

Paula ragyogó mosollyal nézett rá.

– Új szakácsot? – ismételte meg Archer elhaló hangon.

– Igen, az étkezdéjébe! – Paula arca úgy ragyogott, mintha ez lenne a legjobb ötlet a világon.

– Egy étkezde?

Paula bólintott.

– Nagyszerű – mondta Ms. Kim, és egy határozott mozdulattal becsukta a mappáját. – Akkor tehát megegyeztünk az ideiglenes gyámsággal kapcsolatban. Mr. Baer, ön lesz Olive elsődleges gondviselője a következő hat hónapban, Paula Carpenter láthatási jogának fenntartásával. A határidő lejárta után újra összeülünk, és a gyermek érdekeit szem előtt tartva hozunk majd döntést.

Archer csak bólintott, képtelen volt ennél többre. Az egész arca lezsibbadt. Szakács egy étkezdében? Erről szólna most az élete? Egy kertvárosi apuka, aki egy étkezdében szakács. Rosszul volt már a puszta gondolattól is. Hogy a fenébe fogja valaha is megszerezni a Michelin-csillagot, ha egy étkezdében dolgozik?

Kaori bekukucskált a kanapé mögé.

– Mit szólsz ehhez, Olive kisasszony? Egy ideig az apukáddal fogsz élni, és ő majd a gondodat viseli. Erről mi valamennyien gondoskodunk. – Ezzel a baljós mondattal Kaori egy szigorú pillantást vetett Archerre, ami elég egyértelműen jelezte, hogy az egész város árgus szemmel figyeli majd. Mintha nem kapta volna meg ezt az üzenetet aznap reggel a Pumpkin Spice kávézóban.

Nem értette kristálytisztán, mit válaszolt Olive, de biztos volt benne, hogy nem volt túl lelkes, mert Kaori arckifejezése a hivatalos ügyvédéből aggódó barátéba váltott.

– Tudom, édesem – suttogta Kaori, áthajolva a kanapé párnái fölött. – De néha bátornak kell lennünk.

Kaori és Paula szemében könnyek csillogtak, és Archer megint borzalmasan érezte magát, amiért a saját élete miatt aggódott, miközben ők nemrég veszítettek el valakit, aki nagyon fontos volt számukra. Alig telt el néhány hónap azóta, hogy Olive elveszítette az édesanyját. És most Archerrel kellett beérnie.

Felállt a helyéről, és letérdelt a kanapéra Kaori mellett. Áthajolt a támlán, és megpillantotta Olive-ot, aki nagy, barna szemével bámult fel rá. Mintha Cate nézett volna vissza rá. Archer szíve összeszorult.

– Szia, Olive!

A kislány továbbra is csak bámulta, de legalább nem szaladt el, szóval ez már haladás volt.

Archer megköszörülte a torkát.

– Tudom, hogy ez elég furcsa, és most találkoztunk először, de mi lenne, ha adnánk egy esélyt magunknak? Mit szólsz hozzá?

Olive homloka ráncba szaladt.

– Szerintem anyukád örülne, ha mi… barátok lennénk – próbálkozott.

– Szerintem is – tette hozzá Kaori. – Ismertem az anyukádat, és most biztosan örülne, ha az apukáddal is lennél egy kicsit.

Tényleg? Archer majdnem megkérdezte. Ha ez így van, akkor miért nem mondta el neki soha, hogy van egy lánya? De nem ez volt a megfelelő pillanat arra, hogy kérdéseket tegyen fel. Nem, amikor Olive úgy néz rá, mintha elveszett és megrémült volna, és Archernek fogalma sem volt, hogyan segítsen neki.

De Archer nem szokta feladni. És nem szokott kudarcot vallani.

Ha túlélte a tanulóéveket a világ legkeményebb konyháin, akkor csak elboldogul egy kislánnyal is valahogy, nem igaz?

Kinyújtotta a kezét, és néhány idegtépő pillanatig Olive csak nézett rá. Aztán végül a kislány aprócska kezét az övébe csúsztatta.

Kezdetnek nem rossz.

2. fejezet

Iris a villájára szúrt palacsintadarabot a tányérját borító sűrű juharszirupba tunkolgatta, és közben gyors fejszámolást végzett. Bárhogyan is osztott-szorzott, nem jött ki a matek: nem tudja kifizetni a lakbért. Már megint. És bár a főbérlője hihetetlenül türelmes volt az elmúlt három késedelmes fizetésnél, Iris biztos volt benne, hogy ezúttal nem lesz ilyen elnéző. Főleg azért, mert a múlt hónapban figyelmeztette: „Iris, ez volt az utolsó alkalom! Én is pénzből élek.” Ez elég egyértelmű üzenet volt. Ki fogja tenni a szűrét, ha nem szedi össze a pénzt két napon belül.

Nagyot sóhajtott, és kibámult az étkezde széles ablakán. Az üvegen lassan lecsorgó esőcseppek csak tovább rontották az amúgy sem túl vidám hangulatát. Gladys, az egyik kedvenc jógatanítványa és az étkezde tulajdonosa, becsusszant vele szemben a bokszba.

– Miért lógatod ennyire az orrodat, drágám?

Iris megvonta a vállát.

– Ó, csak a szokásos. Ezekből az alkalmi munkákból képtelen vagyok megélni.

Huszonhat éves, érett nő, épp ideje, hogy találjon valami rendes munkát. Olyat, amihez nyugdíj-megtakarítás és rendes fizetés is jár. Olyat, ahol valódi amerikai dollárban fizetnek, nem azzal, hogy ingyen bérletet kap az Y edzőterembe, meg virágokat. Bár a virágokat imádta.

Gladys elkomorodott.

– Nyugi, majd kitalálok valamit – Iris halvány mosolyt erőltetett az arcára. – Valahogy mindig megoldom.

Eddig sikerült is. Mindig bejött egy újabb munka, egy olcsóbb lakás, egy újabb kétes lakótárs. Iris már jó ideje csak magára számíthatott. Mióta az anyja Floridába költözött az aktuális nagy szerelmével, Iris gyakorlatilag egyedül élt Dream Harborban. Na, jó, ott volt még az unokatestvére, Rebecca, de Iris nem akart megint Bex kanapéján csövezni. Három macskája volt, és késő estig trombitált. Nincs olyan lakótárs, aki ezt hosszú távon elviselné. Iris egyszerűen képtelen lett volna újra végighallgatni Bex jazz-zenekarának éjfélig tartó próbáit, majd úgy aludni, hogy két macska terpeszkedik az arcán. Azt már nem.

Egy csattanás, aztán egy sor cifra káromkodás a konyha felől kizökkentette Irist a gondolatmenetből.

– Hát ez meg mi a csuda volt?

Gladys elhúzta a száját.

– Az új séf.

– Új séf? Az… az étkezdében? – Iris körbenézett a kopott bokszokon és az öreg linóleumpadlón. Imádta ezt a helyet, de ez nem éppen a fine dining kategória volt.

– Felújítjuk a helyet – mondta Gladys, és kihúzta magát. – És egy kicsit feldobjuk a kínálatot.

Iris bekapta az utolsó falat palacsintáját.

– Ugye az egész napos palacsintát nem szüntetitek meg?

– Dehogyis!

– Ó, hála az égnek! – Iris rámosolygott az idős asszonyra a vacak kávéval teli bögréje fölött.

– Tulajdonképpen… – Gladys felélénkült. – Lehet, hogy tudok egy megoldást a problémádra.

– Úgy érted… beállhatnék pincérkedni hozzád…?

– Nem, nem arra gondoltam. – Gladys legyintett. Nyilván nem Iris a tökéletes jelölt a felszolgálómunkára, miután műszakonként több tányért is eltört, és annyi palacsintát evett, amennyi csak belé fért. – Van egy sokkal jobb ötletem – folytatta Gladys. – Mi lenne, ha bébiszitterkednél?

Iris hátradőlt, és kezét maga elé tartotta, mintha fizikailag is megpróbálná elutasítani Gladys ötletét.

– Hogy én gyerekekre vigyázzak? Arról szó sem lehet.

– Miért nem? Tele vagy energiával, és csodálatos tanár vagy. Szerintem remekül csinálnád.

– Nem, én csak felnőtteket tudok tanítani. Olyan felnőtteket, akik képesek valódi emberi kommunikációra. A gyerek az teljesen más tészta.

Gladys felvonta a szemöldökét, jelezve, hogy nem veszi be Iris gyerekekkel szembeni mély és megmásíthatatlan bizalmatlanságát.

– A gyerekek is képesek kommunikálni.

Iris megrázta a fejét.

– De kiszámíthatatlanok, és mindig úgy érzem, hogy valami rosszaságon törik a fejüket. És miért olyan ragacsosak folyton?

Gladys nevetve csóválta a fejét.

– A gyerekek is csak emberek. Biztos vagyok benne, hogy elboldogulnál egy kislánnyal.

Emberek? Aprócska, kiszámíthatatlan emberkék, akik csak rombolni tudnak, de azt nagyon elszántan teszik. Iris gyerekkorának nagy részét felnőttek társaságában töltötte. Egész pontosan felnőttek és Bex mellett, de ő és Bex szinte egyidősek voltak. Irisnak nem volt kisebb testvére vagy unokatestvére. Sosem vigyázott a szomszéd gyerekekre, és a játék babák sem érdekelték különösebben.

Gyerekkori legjobb barátja a fölöttük lakó kedves, idős szomszédjuk, Josie volt, aki akkoriban hetven körül lehetett. Ő vigyázott Irisra iskola után, amíg az anyja dolgozott, és Iris imádta. Ő mesélte a legjobb történeteket, és a legfinomabb spagettit is ő főzte. Még most is úgy érezte, hogy a vasárnap nem az igazi, ha nem rotyog valamilyen szósz a tűzhelyen. Ezt Josie-tól tanulta.

Az idős emberek a bölcsesség kimeríthetetlen forrásai. A kisgyerekek viszont… csak vadak.

– Kinek kellene dolgoznom? – kérdezte Iris, bár esze ágában sem volt elvállalni ezt az őrült munkát, de most már kíváncsi lett.

Gladys pillantása a konyha felé siklott.

– Hát…

Újabb csattanás és kiáltás hallatszott.

Iris szeme elkerekedett.

– Ugye nem azt akarod mondani, hogy annak a pasasnak, aki épp most üvölti le az embereid fejét, van egy kisgyereke?!

– Ugye hallottad, mi történt Cate Carpenterrel?

– Hát persze. – Mindenki hallott róla. Szörnyű tragédia. Iris és Cate egy iskolába jártak, de sosem voltak közeli barátok. Egy ilyen szörnyűség azonban mindig megrendíti az embert. Ilyenkor megállsz egy pillanatra, és elgondolkodsz azon, mi a frászt is csinálsz az életeddel.

– Nos, úgy látszik, megtalálták a kislánya apját.

– És az az őrült, aki a konyhádban tombol, az apa?

– Nem őrült – sóhajtott Gladys, kicsit ingerülten. – Világhírű séf, és épp próbálja gatyába rázni az étkezdét.

– Hm.

Gladys vállat vont.

– Munkára volt szüksége, hogy el tudja tartani a lányát. Mi vagyunk az egyetlen hely, ahol szakácsot kerestek.

– Ezek szerint most van egy séfed…

– Egy világhírű séfem.

– Egy világhírű séf, aki feldobja a palacsintát?

Gladys elmosolyodott.

– Az egész étlapot feldobja.

– És Lionel mit szól ehhez? – Iris szívesen lett volna légy a falon, amikor Gladys közölte a férjével, hogy az étkezdét mostantól kezdve egy „flancos” séf fogja vezetni. Gladys arckifejezése elárulta, hogy a beszélgetés nagyjából úgy zajlott, ahogy Iris elképzelte.

– Majd megbékél vele – mondta Gladys, összekulcsolva a kezét az asztalon. – Na, mit szólsz a munkához?

– Gladys, tényleg szeretnék segíteni, de nulla képesítésem van.

– Badarság! Vizsgáztál elsősegélynyújtásból, kreatív vagy, energikus, vidám, felelősségteljes… – Gladys az ujjain számolta Iris tulajdonságait. – És ami a legfontosabb: ráérsz.

Iris megrázta a fejét.

– Szó sem lehet róla. Sajnálom.

– Milyen más lehetőséged van?

– Valószínűleg… Talán tudnék…

Iris bizonytalankodása láttán Gladys egyre önelégültebb arcot vágott.

– Ki fogok találni valamit. – Talán bevállal néhány műszakot Mac’snél, esetleg Jeanie-nek szüksége lesz egy új baristára a Pumpkin Spice kávézóban, vagy talán eladhatná az egyik veséjét, vagy ilyesmi. Bármit bevállal, csak ne kelljen egy kiskölyökkel tölteni a napját. Kira már megígérte, hogy a karácsonyi szezonban újra alkalmazza, szóval csak nyolc hónapot kell valahogy kihúznia. Gyerekjáték lesz.

– Ne légy már nevetséges! Említettem már, hogy bentlakásos állás lenne?

– Bentlakásos? Úgy érted, hogy nem kellene lakbért fizetnem?

Az önelégült mosoly még szélesebb lett.

– Pontosan. Nincs lakbér. És a kislány napközis. Nem is lesz otthon egész nap. Így továbbra is megtarthatnád az óráidat.

Gyorsan átrendeződtek a számok Iris fejében. Ha nem kellene lakbért fizetnie, és megtarthatná az óráit, és még fizetnének is a munkájáért, életében először, kicsit összeszedhetné magát anyagilag. Talán végre nem kellene egyik napról a másikra élnie.

Milyen furmányos ez a Gladys! Mekkora ötlet!

– Szóval, mit is kellene csinálnom pontosan?

– Gondolom, elviszed reggel az iskolába, délután meg elhozod. Te vigyázol rá, amíg az apja haza nem ér, de biztos vagyok benne, hogy ezt meg tudod oldani, Iris.

– Miért erőlteted ezt ennyire?

Az egész város tele volt tolakodókkal és fontoskodókkal, pletykafészkekkel és jó szándékú emberekkel, akik csak arra vártak, hogy beleüssék az orrukat mások dolgába, de Gladys nem az a típus volt, aki beleavatkozik mások életébe. Ott volt a férje, két lánya, több unokája, mint amennyit Iris meg tudott számolni, és ez az étkezde, amit vezetett. Nem volt ideje mások hülyeségeivel foglalkozni.

Gladys arca megenyhült.

– Ők is küszködnek, akárcsak te. Miért ne segíthetnétek egymáson?

Iris már épp azt akarta mondani, hogy ő nem küszködik, de ahogy Gladysre nézett, azonnal elhallgatott. Persze hogy küszködött.

– Az a kislány elvesztette az anyját, és az a férfi odabent megtesz minden tőle telhetőt…

Egy újabb csattanás szakította félbe Gladys szavait, de a szándéka, hogy megérintse Iris köztudottan hatalmas szívét, így is bejött. Mit mondhatott volna? Hogy nem, nem segítek annak a szegény kislánynak, aki elvesztette az anyját? Az kegyetlenség lenne.

Mindez az éjszakai trombitagyakorlás fenyegetésével kombinálva végül arra késztette, hogy kimondja:

– Rendben, legyen. Elvállalom.

Gladys sugárzott az örömtől.

– Nagyszerű! Máris megyek, és szólok Archernek. Ó, épp itt is van – Gladys pillantása a konyhaajtóra siklott, ami nagy robajjal kivágódott.

Ő volt az. A konyha zűrzavarából kilépett a legdühösebb férfi, akit Iris valaha látott. Ha valaki képes az egész testével vicsorogni, hát Archer pontosan ezt csinálta. Még az elegáns fehér séfkabátja sem tudta tompítani a sötét szemében izzó gyilkos indulatot. Piszkosszőke haja a homlokába hullott, mintha addig tépte volna, míg végül megadta magát. Homlokát ráncok barázdálták, szája pedig egy szigorú vonallá húzódott. Feszültség áradt belőle. Ugyanaz a fickó volt, aki reggel úgy nézett rá, mintha meg akarta volna ölni, amiért leöntötte zöld smoothie-val. Nem éppen az a gondoskodóapa-típus.

– Archer! – kiáltotta Gladys, hangja vidáman csengett. – Megtaláltam neked a tökéletes dadust!

Archer viharos pillantást vetett Irisra.

Iris félénk mosollyal és egy intéssel üdvözölte leendő munkaadóját.

Ha fel is ismerte a turmixos incidensről, semmi jelét nem mutatta.

– Küldje el az önéletrajzát! – vakkantotta, majd sarkon fordult, és visszaviharzott a konyhába.

Mi a fenébe keveredett már megint?

3. fejezet

Még csak háromnegyed hat volt, amikor Archer beült az autójába a hátsó parkolóban. Az étkezde korán nyitott, mivel reggelizni és ebédelni lehetett itt, de délután háromkor bezárt. Így még a takarítás és a másnapi előkészületek után is hamarabb indult haza, mint az elmúlt évek során bármikor.

Egy újabb emlékeztető, hogy mennyire a feje tetejére állt az élete, mióta ebbe a fura kisvárosba költözött. Régen ilyenkor indult munkába, nem pedig haza, hogy néma csendben megvacsorázzon a lányával.

A saját lányával.

Te jó ég, még mindig nem szokta meg, hogy így gondoljon rá. Ez nagyon gáz? Rögtön szerelembe kellett volna esnie vele? Nem tudta. Fogalma sem volt, mi számít normálisnak. Az emberek azonnal megszeretik a vörös arcú, ordító kis újszülöttjeiket? Talán igen. Talán neki is éreznie kellett volna valamiféle kötődést Olive iránt, de eddig minden hihetetlenül kínos volt.

Frusztráltan felsóhajtott, miközben végighajtott a főutcán, elhaladva a bájos kis boltok mellett. Gladysnek igaza volt. Az étkezdének új arculatra volt szüksége, ha lépést akart tartani ezzel a festői városkával.

Befordult a fákkal szegélyezett mellékutcába, ahol a bérelt házikó állt. Soha életében nem akart ilyen utcában lakni. Soha nem képzelte, hogy munka után egy zöld gyepes, fehér kerítéses házba megy haza. A családjához.

Biztosan van, akiknek ez tetszik. De az nem ő.

Arra született, hogy séf legyen. Hogy ínyenc ételeket készítsen olyan embereknek, akik ezt értékelik. Nem arra, hogy palacsintát sütögessen valami isten háta mögötti amerikai kisvárosban.

Uhh. Megállt a kocsifelhajtón, és a kormányra hajtotta a fejét. Csak egy percre volt szüksége, mielőtt belép ebbe az életbe, ami nem az övé. Ebbe a házba, ami nem az otthona. Egy gyerekhez, aki idegen volt számára.

Felnyögött.

Ő a felnőtt.

Muszáj megtennie minden tőle telhetőt Olive érdekében.

Előbb-utóbb csak szóba áll majd vele a kislány, ugye?

Hát persze. Még egy hete sincs, hogy beköltözött. Időre van szüksége a beilleszkedéshez. És Archernek is. Kikászálódott a kocsiból, és átvágott az előkert füvén. A bejárati ajtóhoz érve furcsa késztetést érzett, hogy kopogjon, mintha idegen lenne itt. Pedig az övé volt a ház, legalábbis egyelőre, így bement.

– Már itt is van Mr. Baer – Kimmy, az éppen aktuális bébiszitter felpattant a földről, ahol a Candyland nevű társasjátékkal játszott Olive-val. – Akkor szevasz, kölyök. – Megborzolta Olive haját, aztán felkapta a táskáját, és Archerhez lépett.

– Köszi, Kimmy.

– Nincs mit. Majd utald a pénzt a számlámra.

– Persze, oké.

– Holnap is kellek? Mert próba lesz a színjátszó körben. Képzeld, én kaptam a főszerepet A herceg és én című darabban. Hát nem hihetetlen?!

Archernek inkább az volt hihetetlen, hogy egy középiskola egy Bridgerton-regényt ad elő, de ez most mellékes volt.

– Éppen egy dadust készülök felvenni, úgyhogy valószínűleg nem foglak olyan sokszor igénybe venni.

– Szuper, remek. Na, szia, Olive!

A kislány csak nézte, ahogy Kimmy távozik, nagy, barna szemével követve a fiatal nő minden mozdulatát. Amikor Archer először látta Olive-ot, teljesen megdöbbent, mennyire hasonlít Cate-re. Olyan volt, mint a miniatűr változata annak a nőnek, akit fél évtizeddel ezelőtt ismert. A kerek arcocskáját keretező sötét haja épp az álláig ért, homlokára frufru simult. Nagy szemével kritikusan mérte végig Archert. Bár ebben nem hasonlított az anyjára, mert Cate-nek annak idején nagyon is bejött.

– Hát akkor… – Archer beljebb lépett a kis nappaliba. – Van kedved játszani? Öhm… mondjuk, Candylandet. – Erőtlenül a társasjáték felé intett.

Olive pislogott.

– De ha nincs kedved, csinálhatunk mást is. Nézzünk valami filmet, vagy ilyesmi? Esetleg színezhetnénk.

Színezni? Archer nyolcéves kora óta nem fogott zsírkrétát a kezében. De ebben a pillanatban bármit hajlandó lett volna csinálni, csak ne üljenek itt némán, és bámulják egymást. Az első, katasztrofális találkozás óta úgy érezte, hogy Olive csak megtűri őt, de egyáltalán nem volt biztos benne, hogy jó apa lesz. Szóval ebben az egyben legalább egyetértettek.

Olive megrázta a fejét, és felmászott a kanapéra. Magára húzta a kopott, régi takaróját. A nagymamája elmagyarázta, hogy ez volt a kedvenc takarója kisbabakorától kezdve, és semmiképpen nem szabad elpakolni vagy kimosni, mert ha elveszne, sem ő, sem Olive nem fog tudni aludni. Szóval csak hagyja rá.

A kislány magához ölelte a plüssvombatját, felkapta a távirányítót, és bekapcsolta a kedvenc műsorát, a sütiversenyt.

Archer mellkasában valami apró szikra gyúlt.

Talán mégiscsak az ő lánya volt.

Kopogás terelte el a figyelmét, így nem kellett tovább a kislányt bámulnia. Elindult ajtót nyitni, azt gondolta, talán Kimmy felejtett itt valamit, de nem ő volt az. Ezt előre sejthette volna.

– Szia, Archer! – Nancy állt az ajtóban, mellette a párja, Linda, és a gyámügyes ügyvéd, Kaori. Amikor először megjelentek, Archer megijedt, hogy máris bajba került, de ez már a harmadik látogatásuk volt négy nap alatt. Azon az egy napon, amikor nem jöttek, Estelle – akit a kávézóban ismert meg – és Gladys ugrottak be, „csak mert épp erre jártak”.

Archer időközben megtudta, hogy Nancy nyugdíjas tanító, aki, úgy tűnt, a város összes gyerekének – beleértve az összes korábbi tanítványát – jóllétét személyes ügyének tekinti. Linda többnyire csak elkísérte, és megjegyzéseket tett arra, milyen kevés haladást ért el. Ha ehhez még hozzáadjuk az ügyvédet is, máris megvolt a tökéletes küldöttség.

Ezúttal Nancy egy óriási adag rakott tésztát cipelt. Vajon hány emberre főzött?

– Hoztam egy kis vacsorát – mondta, és a tálat Archer kezébe nyomta.

Már feladta, hogy meggyőzze őket: séfként képes vacsorát főzni, így csak valami köszönetfélét mormogott.

– Hogy van Olive? – kérdezte Kaori, miközben bekukucskált Archer mögött a házba.

– Jól van.

– Még mindig nem beszél veled, mi? – kérdezte Linda, miközben lassan beoldalazott mellette.

– Előbb-utóbb majd megnyílik – mondta Nancy, miközben megpaskolta Archer karját, és ő is beljebb furakodott a házba. Archer meg sem próbált ellenkezni. Már megtanulta, hogy jobb, ha beengedi őket, és ha meggyőződtek róla, hogy Olive él és virul, úgyis elmennek.

Sóhajtott, ahogy nézte, hogy a két idősebb nő gügyög Olive-nak. Olyan nevetségesnek találta, hogy féltékeny lett, amikor a kislány rájuk mosolygott, és válaszolgatott a napjáról feltett kérdéseikre. Azonnal megnyílt, amint mellételepedtek a kanapén.

– Mindannyian melletted állunk – mondta Kaori.

– Ja – horkant fel nevetve Archer. – Szemmel láthatóan nagyon bíztok bennem. Amióta Olive beköltözött, nem volt olyan nap, hogy valaki ne ellenőrizte volna.

Kaori úgy nézett rá, mintha nem lenne ki mind a négy kereke.

– Még szép, hogy ellenőrizzük – mondta. – Imádjuk ezt a kislányt, és őszintén szólva nem sokat tudunk rólad.

– Ha így nézzük, jogos.

– De Cate nyilván úgy gondolta, minden oké veled, ezért én is a legjobbat feltételezem rólad.

Archer az ajtófélfának támaszkodott, hagyta, hogy az esti nap sugarai melengessék az arcát.

– Szóval azt gondolta, oké vagyok?

– Igazából soha nem beszélt rólad.

– Ajaj! – Archer felnyögött.

Kaori megvonta a vállát.

– Csak annyit mondott, hogy szerinte nagy dolgokra vagy hivatott. Nem akart az utadba állni. Olive az ő álma volt. Nem akarta, hogy feladd a tiédet.

Kaori szemében könnyek csillogtak, amikor Archer újra ránézett.

– Nagyon sajnálom – mondta Archer halkan.

Kaori szipogott, majd a kézfejével letörölte a könnyeit.

– Cate nagyszerű ember volt, Archer. És Olive is az.

Archer megköszörülte a torkát, hogy elfojtsa a feltörő érzelmeket.

– Tudom. Nagyon… igyekszem.

Kaori alaposan szemügyre vette, majd megpaskolta a vállát.

– Egy egész falu kell egy gyerek felneveléséhez, és az a falu mi vagyunk. – Aztán a szemébe nézett. – És figyelünk rátok.

– Megnyugtató – felelte Archer szárazon.

Kaori elmosolyodott.

– Egyértelmű. Vigyázunk Olive-ra. És rád is. Csak fogadd el a segítséget, Archer. Sokkal könnyebb lesz, majd meglátod.

Azzal továbblépett, és Olive őt is megölelte. Archer becsukta az ajtót, és a konyhába ment, hogy helyet találjon a fagyasztóban felhalmozott rengeteg étel között az újabb adagnak.

Archer nehezen fogadott el segítséget, de Olive érdekében megpróbálja. Nem mintha sok választása lett volna. Totál biztos volt benne, hogy ezek a nők, ha szükséges, simán lenyomják. Jobb, ha meg sem próbálja.

Talált egy kis helyet a zsúfolt fagyasztóban, begyömöszölte az ételt, majd egy határozott mozdulattal becsapta az ajtót.

Ennyi. Segítség elfogadva.

4. fejezet

Másnap Iris pontosan a megbeszélt időpontban érkezett Archer házához. Na, jó, lehet, hogy megcsúszott tíz perccel. De Archer olyan dühösen nézett rá, mintha legalább egy órát késett volna.

– Késtél – közölte karba tett kézzel. Egész testével elállta az ajtót, mintha ez a tízperces késés elég ok lenne arra, hogy kirúgja. Vagy fel se vegye.

Iris egyelőre csak abba ment bele, hogy ma délután eljön, hogy találkozzon vele és Olive-val. Még nem is mondott igent az állásra. Annyira azért nem volt kétségbeesve, hogy csak úgy összeköltözzön egy vadidegen férfival. Legalábbis nem akarta ismét elkövetni ezt a hibát.

Legutóbb egy hirdetésre jelentkezett, ami az étkezdében volt kifüggesztve. A fickó állítólag szobatársat keresett, de valójában csak Iris fehérneműjét akarta ellopni, amíg dolgozott.

Nem igazán vágyott egy újabb bugyitolvajra.

– Bocs, kicsit elhúzódott az órám.

Alig volt ideje, hogy kibújjon az úszódresszéből, és ideérjen. A hajfonatából még mindig csöpögött a víz, és a kora tavaszi szellő libabőrt csalt csupasz karjára. Megint a teremben felejtette a pulcsiját.

Áthúzta a fonatot a vállán, és a lépcsőn kinyomkodta belőle a vizet. Amikor felnézett, Archer még mindig ugyanazzal a szúrós tekintettel nézett rá. Talán még mindig dühös volt a turmixos incidens miatt?

– Olive-ot fél háromkor kell elhozni az iskolából.

Iris ugyanolyan kemény pillantással nézett vissza.

– Ha elvállalom a munkát, majd Olive időbeosztásához fogom igazítani az óráimat. – Felemelte az állát, és várakozóan nézett. Akkor most beengedi a házba, vagy az egész interjú a bejárati ajtó előtt fog lezajlani?

Archer egy pillanatig még a szemébe nézett, majd a tekintete lejjebb siklott a vizes foltra, amit Iris haja hagyott az ujjatlan felsőjén, közvetlenül a bal melle fölött. Iris már-már azt hitte, hogy a férfi talán perverz, de aztán meglátta, hogy Archer arckifejezése még szigorúbb lett. Úgy tűnt, az ujjatlan trikóból és leggingsből álló „egyenruhája” és a vizes haja nem felelt meg Archer magas elvárásainak. Pont, mint a kávézóban. Akkor azt hitte, hogy Archer megnézte magának, aztán amikor felajánlotta, hogy meghívja egy italra, Archer olyan gyorsan elmenekült, mint a villám.

Végül is jó, hogy nem történt semmi, hiszen most a főnöke lesz. Talán.

Archer pillantása visszatért Iris arcára, és szigorúan végigmérte. Szinte látta maga előtt, ahogy a férfi a konyhában ordít a beosztottjaival, mint ahogy a filmekben lenni szokott. Tökéletességet várt el. Precizitást követelt. Enyhe borzongás futott végig Iris bőrén a gondolattól, milyen érzés lehet egy ilyen férfi elvárásainak megfelelni.

Gyorsan elhessegette ezt a teljesen haszontalan gondolatot. Ha Archer tökéletességet vár tőle, akkor óriásit fog csalódni. Iris élete csupa kacskaringó volt, nem egyenes vonalakból állt. Mindig késett, kivéve, amikor tanított (ezt nem tette volna meg a tanítványaival). Félbehagyott hobbik és befejezetlen könyvek végtelen sorát hagyta maga után. Elég jó volt, de sosem tökéletes. És ha a szokásos menetrendet követi, itt sem fogja hat hónapnál tovább húzni. Talán most rögtön el kellene mennie, és megkímélni mindkettejüket a bajtól.

De végül Archer felhagyott azzal, hogy tetőtől talpig végigmérje, és félreállt az útból. Iris kelletlenül követte a keskeny előszobán keresztül, ami egy hangulatos nappaliba vezetett. A kanapén egy kislány ült, és épp valami tortasütős műsort nézett. Iris az ajtó mellett lerúgta a papucsát az ott sorakozó cipők mellé. Egy különösen aprócska tornacipő látványától kicsit feszült lett. Hogyan is vállalhatna felelősséget egy ilyen kicsi lányért?

Egyértelműen rossz ötlet volt.

Az apuka egy seggfej. A gyerek túl kicsi. És Iris totálisan alkalmatlan.

Jobban tenné, ha mégis inkább Bexnél próbálna szerencsét.

Már nyitotta a száját, hogy ezt meg is mondja, amikor meglátta Archert, ahogy a lányát nézi. Teljesen… tanácstalannak tűnt. Olyan volt, mintha eltévedt volna egy labirintusban, és nem tudná, hogyan juthatna ki. Szomorúnak látszott, és mintha egy kicsit pánikba esett volna. Úgy tűnt, segítségre van szüksége.

Archer észrevette, hogy Iris figyeli, és gyorsan visszarendezte vonásait a félelmetes főnök üzemmódba.

– Beszéljünk először a konyhában, aztán találkozhatsz Olive-val – mondta szigorúan.

– Oké, rendben.

Olive még csak fel sem nézett, ahogy elmentek mellette. A konyha és a nappali gyakorlatilag egy térben volt, csak egy kis konyhasziget választotta el őket. Iris leült a szigethez, Archer pedig vele szemben állt, kezével a pultnak támaszkodott. Az ingujja fel volt tűrve, és szabadon hagyta izmos alkarját.

– Nem kellene egy spatulát, vagy valami ilyesmit tetováltatni a karodra? – kérdezte Iris.

Archer összevonta a szemöldökét.

– Egy spatulát? Mi a csudának?

Iris megvonta a vállát.

– Nem is tudom. A séfek tele vannak tetoválásokkal, nem? Konyhai eszközök, hús meg ilyesmi?

– Hús meg ilyesmi? – Archer szája megrándult, mintha mulattatná a dolog, de nem akarta kimutatni.

– Ne csinálj úgy, mintha nem tudnád, miről beszélek. Az a rosszfiús séf dolog. Hacsak a tetoválásaid nem valahol máshol vannak… – intett Archer felé. A keze azonban félúton megállt a levegőben a férfi döbbent arckifejezését látva.

Atyaég! Most meg mi a fenét mondott?

– Öhm… bocs. Felejtsd el!

– Mit szólnál hozzá, ha inkább a munkáról beszélnénk? – kérdezte Archer, és a szája sarkában ismét megjelent az alig észrevehető mosoly.

Iris megkönnyebbülten bólintott, hogy végre valami mással foglalkozhat, mint hogy Archer tényleg az a rosszfiú séf-e, és a széles mellkasa tele van-e tetoválásokkal. Vagy esetleg a háta…

– Iris?

– Mi? – Iris visszazökkent a valóságba. Abba a valóságba, ahol Archer épp kérdéseket tett fel neki a bébiszitterkedésről. Aminek természetesen semmi köze sincs a férfi testéhez. Nem mintha annyira érdekelte volna a teste. Nem mintha még mindig arra gondolt volna, milyen érzés volt végigsimítani a kemény mellkasán, amikor a turmixot törölgette le róla. Archer teste teljesen lényegtelen volt. Ahogyan az arca is. És a nagy keze, amely még mindig ott pihent előtte a pulton. Te jó ég, milyen hosszúak az ujjai! Mi mindent tudhatnak…

Iris megköszörülte a torkát.

– Bocs, kicsit elkalandoztam.

Archer megint úgy nézett rá, mintha már megbánta volna, hogy egyáltalán idehívta. Valószínűleg éppolyan kétségbeesett, mint Iris. Tényleg olyan szorult helyzetben lehetett, ahogy Gladys leírta, ha Iris volt a legjobb opció.

– Csak azt kérdeztem, van-e tapasztalatod gyerekekkel.

– Hát… ööö… nem kifejezetten.

– Nem kifejezetten gyerekekkel?

– Az a helyzet, hogy sokat dolgozom idősekkel, akik ugyanolyan kiszolgáltatottak – mondta Iris, ahogy tegnap este begyakorolták Bexszel, és kényszeredetten mosolygott.

Archer alig észrevehetően bólintott, mintha nem lenne teljesen biztos benne, hogy bevegye-e ezt a maszlagot. Bár nem volt teljesen az, csak a szokásos állásinterjús süketelés. Iris biztos volt benne, hogy az idősei imádnák, ha egy ötévessel hasonlítaná össze őket, és bármennyire is utálta beismerni, tényleg nagyon kellett neki ez a munka.

– Az Y-ban tanítok. – Mintha a „tanítok” szó felkeltette volna Archer figyelmét, így Iris folytatta: – Végeztem elsősegély-tanfolyamot, és… ööö… kreatív vagyok, és… – Mit is mondott még Gladys? – És pont ráérek. – Miért pirult el? – Úgy értem, azonnal tudok kezdeni.

Újra mosolygott, és Archer szemébe nézett. Egy pillanatra úgy tűnt, mintha a férfi arca meglágyult volna, és Iris úgy érezte, átment a vizsgán. De aztán Archer elkapta a tekintetét, a szája újra komor vonallá húzódott.

– Kávét? – kérdezte.

– Persze.

Archer elfordult, hogy töltsön neki egy bögrével, így Iris pár pillanatra megszabadulhatott a fürkésző tekintetétől.

– Hogy kéred a kávét?

– Tejjel és cukorral, köszi.

Mindet kirakott a pultra, és ahogy Iris belekeverte a tejet és a cukrot a kávéjába, észrevette, hogy Archer feketén issza. A férfiból áradt a feszültség, és Iris úgy érezte, egy csésze kamillatea jobb választás lenne számára, de valószínűleg nem az ő dolga ezt megjegyezni.

– Szóval mi lenne, ha átbeszélnénk a feladataimat? – javasolta, miközben kortyolt egyet a kávéjából.

– Igaz. Persze. – Archer letette a bögréjét, tekintete a kanapén ülő Olive felé kalandozott, majd visszatért Irisra. – Már reggel öt előtt el kell indulnom, ezért javasoltam a bentlakásos megoldást, ha ez neked is megfelel. A te feladatod lesz Olive-ot felkelteni, felkészíteni az előtte álló napra, és elvinni az iskolába. Mint már mondtam, pontban fél háromkor kell érte menni. Én általában hat körül érek haza.

Újra Olive-ra pillantott, majd halkabbra fogta a hangját:

– Nem beszél.

– Hogy érted azt, hogy nem beszél?

Szégyennel és frusztrációval vegyes érzelem suhant át a férfi arcán.

– Tud beszélni. Csak velem nem beszél. – Beletúrt a hajába. – Jár terápiára, és nyilvánvalóan ez az egész nagyon nehéz és traumatikus számára, és én csak azt szeretném… – Megint úgy tűnt, mintha legszívesebben ordítana, de visszafogta magát. – Csak szeretnék egy kis állandóságot vinni az életébe. Szeretném, ha lenne mellette valaki, amikor én nem vagyok itt. Ezért gondoltam, hogy az lenne a legjobb, ha te… ha a bébiszitter is velünk élne… de ha ez neked gondot okoz…

Most már szinte suttogott, és mindketten előrehajoltak a pult fölött. Iris elég közel volt hozzá, hogy lássa az aggodalmat Archer szemében, a ráncokat a homlokán, és azt, ahogy a haja kócosan égnek állt, mert állandóan beletúrt. Ahogy nézte őt – aggódónak, fáradtnak és rémültnek látta –, valami meleg és gyengéd érzés suhant át rajta.

És Iris mindig hallgatott a megérzéseire.

– Megoldjuk – mondta, ajkán lágy, gyengéd mosoly játszott, és megpróbálta ugyanezt a reakciót előcsalogatni a férfiból is. Csak annyit ért el, hogy Archer válla kissé elernyedt, de egyelőre beérte ezzel. – Teljesen igazad van abban, hogy ha itt lakom, az biztosan segít majd Olive-nak kicsit megnyugodni. És így legalább sosem kések el a munkából.