Jack Ketchum: Peaceable Kingdom

Copyright © 1992, 1993, 1994, 1995, 1996, 1997, 1998, 1999, 2000, 2001, 2003 by Dallas Mayr

Hungarian translation © Ács Eleonóra, Ballai Mária, Bogár Levente, Farkas Veronika, Juhász Viktor, Molnár Berta Eleonóra, Neset Adrienn, Tapolczai Pál, Sepsi László, Uram Tamás

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jack Ketchum: Peaceable Kingdom

Dorchester Publishing Co., Inc., New York, 2011

Fordította: Ács Eleonóra, Ballai Mária, Bogár Levente, Farkas Veronika, Juhász Viktor, Molnár Berta Eleonóra, Neset Adrienn, Tapolczai Pál, Sepsi László, Uram Tamás

ISBN: 978 963 598 490 9 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: Hegyi Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Takács Gábor

Korrektor: Friedrich Zoltán, Vecsernyés Anita

Tördelés: Tót Barbara

Műfaj: horror

TARTALOMJEGYZÉK

Előszó

A puska (The Rifle)

A doboz (The Box)

Hús-vér valóság (Mail Order)

Szerencse (Luck)

A törzshely (The Haunt)

A Megan-törvény (Megan’s Law)

Ha nem csal az emlékezet (If Memory Serves)

Apa és fia (Father and Son)

Az üzlet (The Business)

Anya és lánya (Mother and Daughter)

Add tovább (When the Penny Drops)

Veszett románc (Rabid Squirrels in Love)

Vasárnapok (Sundays)

Ikrek (Twins)

Két lábon járó sebesültek között
(Amid the Walking Wounded)

A nagy San Diegó-i alamuszi nyuszi mészárlás
(The Great San Diego Sleazy Bimbo Massacre)

A cella (The Holding Cell)

A munka (The Work)

A legjobb (The Best)

Megváltás (Redemption)

Kijárat a Toledo Blade sugárút felé
(The Exit at Toledo Blade Boulevard)

Lánclevél (Chain Letter)

Örökké (Forever)

Volt, nincs (Gone)

Záróra (Closing Time)

A rózsa (The Rose)

Átváltozás (The Turning)

Összhangban a bűnnel (To Suit the Crime)

Jó a dumád: avagy akárcsak Franco, Elvis is még mindig halott (Lines: or Like Franco, Elvis Is Still Dead)

A látogató (The Visitor)

Kígyók (Snakes)

Tűztánc (Firedance)

Utószó

ELŐSZÓ

Fogalmam sincs, miért viselnek el még mindig.

A kulcsszó a következetesség. Illetve – az én esetemben – a következetlenség. Az írói munkásságom ugyanis igencsak szerteágazó.

Vegyük a regényeket. Tételezzük fel, hogy még jó régen, a Holt idényen keresztül találtak rám, és elnyerte a tetszésüket a helyzetek erőszakossága és végletekig sarkítottsága, szóval repetáznának belőle. Jó darabig kell várniuk – négy teljes évig –, és amikor feltűnik végre egy új Ketchum-regény a könyvesboltok polcain, mivel kell beérniük? A Hide and Seekkel. Ami egy csendes kis suspense-történet, egyes szám első személyben elmesélve, urambocsá!, egy szerelmes regény… Oké, a végén megkínálja pár gyomrossal az olvasót, de az első kötethez képest gyakorlatilag kedélyesnek nevezhető.

De történhet fordítva is. Tételezzük fel, hogy az első könyv, amit olvasnak tőlem, a Hide and Seek, és a Cover teljesen kimarad – a fenébe is, az szinte senkinek nem volt meg –, és a következő dolog, ami a kezükbe akad, A szomszéd lány. Innentől végképp spekulációkba bocsátkozom, és feltételezem, hogy figyelmen kívül hagyják a vigyori koponyafejű szurkolólányt a borítón, továbbá nem gondolják, hogy Ketchum egy R. L. Stine-koppintással próbál érvényesülni, és megveszik a nyüves könyvet, aztán leülnek, hogy elolvassák, ez pedig végeredményben csak egy másik csendes kis E/1-ben íródott, visszaemlékezésen alapuló regény, ami megnyugtató, hiszen olvasták a Hide and Seeket, úgyhogy beleereszkednek a sztoriba egy kicsit, aztán kissé még mélyebbre, és végül kifakadnak.

Mi a fene ez a szar?! Bassza meg, ennek teljesen elmentek otthonról?

De az is lehet, hogy a She Wakes volt az első Ketchum-kötetük. Ókori görög istenek és istennők, zombik és macskák és kígyók hada hajkurássza egymást az Égei-tenger mellékén. Aztán belefutnak a Redbe.

Hmm. Érdekes.

Merthogy ez meg egy vén szivarról szól, és a kutyájáról.

Ennek teljesen elmentek otthonról?

Értik, mit akarok mondani.

De ha mégis további bizonyítékra volna szükség a következetlenségemet illetően, jelen kötet egyszer s mindenkorra tiszta vizet önt a pohárba. Amit teljes szívemből üdvözlök. Egy író amúgy is a rövidpróza műfajában tud a legjobban kibontakozni. Ellentétben a regénnyel, itt nem kell hat hónapig vagy akár egy évig ugyanazzal az ötlettel vagy ugyanabban a kreált világban élned, bármilyen ötleted támad, engedelmesen követed, és csaponghatsz úri kedved szerint. Kísérletezhetsz. Lebegsz, mint a lepke, és csípsz, mint a méh. Elmerülsz egy sztoriban, aztán felszínre is bukkansz belőle, hogy máris valami másba kezdj.

Úgyhogy a kötetben egyaránt szerepelnek olyasmik, mint az Összhangban a bűnnel, egy hideglelősen szívtelen novella, a legdurvább, amit valaha írtam, vagy mint a már-már gügyögős Tűztánc. Szürreális történetek, mint A cella és a Lánclevél, vagy elvétve egy-egy fekete komédia, akár A törzshely és Az üzlet. Első és egyetlen vámpírtörténetem, az Átváltozás is helyet kapott a kötetben, ahogy egy tőrőlmetszett ufómese, a Két lábon járó sebesültek között is.

Sőt még egy western is belefért.

Ahogy említettem, szerteágazó a munkásságom. És azt hiszem, kifejezetten szerencsés vagyok, mostanra ugyanis az olvasóim zöme már érzékelhetően el is várja tőlem ezt, és nem tapasztalható részükről igény, hogy beskatulyázzanak. Peter Straub egyszer elismerően megjegyezte: úgy gondolja, sokan téves okokból találtak rá az írásaimra, az viszont már nagyon is megalapozott, amiért kitartanak mellettem. Gyanítom, hogy ebben lehet némi igazság.

Ugyanakkor az is tény, hogy tapasztalataim szerint az olvasóim mindenekelőtt leginkább egyszerű, régimódi olvasók. Jó olvasók. Nem bejáratott márkanevű termékeket keresnek, így aztán nem is kényszerülök ilyesmit adni nekik. Nem lusták, és aligha van türelmük az egy kaptafára gyártott, könnyed strandolvasmányokhoz vagy Oprah könyvklubos ajánlataihoz. Ellenben fáradhatatlanul keresnek.

Ezek az emberek tudják, hogy nagy ritkán ugyan ránk mosolyog a szerencse, és egyszerűen az ölünkbe pottyan a helyi szupermarketben egy olyan hamisítatlan kincs, mint King és Straub Fekete háza, ám ezt leszámítva, ha valaki a horror és a suspense fiction szerelmese, annak bizony be kell piszkolnia a kezét, és kutakodni, hogy többhöz jusson. Mondjuk, rátalálni egy Ramsey Campbellre vagy egy Edward Leere. Az ilyen olvasók elvárják a sokféleséget, és fel is kutatják. Azt akarják, amit az összes jó olvasó: hogy az adott regény vagy novella olyan helyre vigye el őket, amelyet érdemes felkeresni. És akár még utólag is gondolkodni rajta.

Ha pedig ez a hely éppenséggel még a frászt is ráhozza az emberre, hát annál jobb.

A jelen kötetben összegyűjtött történetek egy része pontosan így működik… mások meg nem. Persze alapvetően mindnek valami sötét hely a kiindulópontja – nem hazudtolhatom meg magamat –, időnként azonban valami más üzenetük is van. Egyebek mellett éppen ez az oka annak, hogy a kötet a Békés királyság címet kapta.

És nem csak az irónia vezérelt, esküszöm!

A cím a kötetet záró novellából, a Tűztáncból jön.

Bizony, a már-már gügyögősből. Azt a „már-már”-t tessék észben tartani!

Azoknak, akik kevésbé jártasak az Ótestamentumban vagy a művészettörténetben: a kifejezés Izajás könyvének egyik bekezdéséből (11:6–9) ered, amelyből több tizenkilencedik századi naiv festő is ihletet merített, gyakran igen szemet gyönyörködtetően ábrázolva a jelenetet – ezek a művek kapták a Békés királyság címet. A novellámban utalok a festményekre. De lássuk, hogyan is szól az a bizonyos szövegrész:

Akkor majd együtt lakik a farkas a báránnyal, és a párduc együtt tanyázik majd a gödölyével. Együtt legelészik majd a borjú s az oroszlán, egy kisgyerek is elterelgetheti őket… sehol nem ártanak, s nem pusztítanak az én szent hegyemen.[1]

Farkas és bárány. Párduc és kecskegida. Borjú és oroszlán, kismalac és kisgyerek.

Sokféleség, egység, összhang. Ilyen reményeket táplálok e kötet iránt.

És hogy az összes ragadozó közöttük végleg elveszítette az agyarait.

Végezetül pedig, burkoltan vagy nyilvánvalóan, de valahol a kötet összes történetében ezt kívánom mindannyiunknak – hogy ne legyen se ártás, se pusztítás.

Az én átkozott hegyemen se.

Jack Ketchum

2001 decembere

A PUSKA

A fia lomos szekrényében talált rá a tusra támasztott puskára.

Olyan váratlanul érte, akárha kígyóra bukkant volna.

Nem mintha a fia annyi energiát fektetett volna az elrejtésébe.

A sarokban állt a tízkilós üvegszálas íj és a céllövő nyilakat tartalmazó tegez mögött, amelyet az apjától kapott karácsonyra – az anyja tiltakozása ellenére. Ott lógott előtte a fiú télikabátja. A nő félretolta a kabátot. És akkor meglátta.

A fia korábban panaszkodott, amikor a szekrényében turkált, ezért sokáig tartózkodott ettől. Tudta, milyen fontos a magánélet egy tízévesnek – Dannynek pedig különösen. De ha már porcicák gurulnak ki a szekrény alól, valakinek ki kell nyitnia az ajtaját, hogy kitakarítsa, az a valaki pedig nyilván nem Danny lesz.

Ő csak porszívózni akart.

És ez történt.

A háta mögé nyúlva kikapcsolta a gépet. Egy ideig térdepelve bámulta a fegyvert a terhes, nyári csendben.

Egy karcsú, fekete puskacső ólálkodott az árnyak között.

Egy titok, gondolta a nő.

Egy újabb.

A szekrénybe nyúlva megérintette a hűs fémet. Kivette, és a fény felé tartotta.

Egy régi, .22-es kaliberű ismétlőfegyver volt. A nő bátyja is kapott egy nagyon hasonlót tizenöt éves korában. Egy ideig minden szombaton eljárt vele a külföldi háborúkban harcoló veteránok lőterére. Aztán elkezdett érdeklődni a lányok iránt.

Danny még csak tízéves.

Mégis honnan a fenéből szerezte?

Richard nem vett volna neki ilyesmit. Még a nő volt férje sem lehetett annyira ostoba, hogy akár egy pillanatig is azt gondolja, ő megtűrne egy fegyvert a házában. Nem, a puska minden bizonnyal…

…Danny nagyapjáé.

Ami egyúttal azt is jelentette, hogy a fiú ellopta.

Az előző előtti hétvégén jártak nála. A nő ismét megdöbbent azon, milyen üresnek tűnik a ház az anyja halála óta, és egymás után itta a feketéket az apjával a konyhában, hiszen tudta róla, mennyire ki van éhezve a beszélgetésre. Így hát Danny a nap nagy részében magára maradt. Ő viszont az ablakfülkéből látta, ahogy a fia bemegy az istállóba, ahol a nagyapja az utolsó két lovát tartotta. Valamivel később észrevette, hogy a magas, kiszáradt fűben sétál a mezőn az erdő és a patak felé, de ezt követően teljesen megfeledkezett róla. Aztán több mint egy órával később kivágódott a szúnyoghálós ajtó, és Danny egy dobozpáncélú teknőssel a kezében bukkant fel. Izgatottságának csak az szabott gátat, amikor az anyja közölte vele, hogy vigye vissza a patakhoz, ahol találta, mert nem fognak Connecticutig cipelni magukkal egy teknőst, és ezzel ennyiben is hagyták a dolgot.

A fiú nagyapja a nappaliban tárolta az újabb fegyvereit egy vitrinben.

A régebbieket, amelyeket már egyáltalán nem használt, a pincében lévő műhelybe száműzte.

A nő szemügyre vette a tust. Karcosnak és horpadtnak találta. Egész nyáron orrdugulás kínozta, ezért alig érezte a szagokat, de ezt könnyedén kiszimatolta. Megcsapta a föld aromája és a penész bűze. Tehát tényleg az apja fegyverére bukkant. Tovább szimatolva érezte a régi fegyverolaj szagát a kezén. Az apja valószínűleg évek óta nem használta ezt a fegyvert.

Hónapok telnének el, mire észrevenné a hiányát. Vagy talán soha nem tűnne fel neki.

Kinyitotta a zárat. Talált benne egy csillogó, sárgaréz hüvelyt.

A döbbenet és a düh elegye hirtelen elborította.

Jóságos ég!

Danny megtöltötte ezt az istenverte fegyvert.

A nő apja soha nem tette volna el megtöltve. Ami azt jelentette, hogy Danny lőszer után is kutakodott a pincében. És talált is párat. Vajon hány volt még neki? Hová dugta őket?

A nő ellenállt a késztetésnek, hogy kirántsa a fiókokat, és átkutassa a fia szekrényét.

Az még várhatott.

Előtte meg akarta keresni Dannyt, hogy szembesítse. Megint. Ahogy teltek az évek, egyre többször.

Azon tűnődött, hogyan fogja a fiú kimagyarázni magát ebből.

Ez túltett azon, amikor Milky Wayt lopott a Pathmarkból.

Ahogy a tüzet is, amelyet tavaly gyújtott Billy Berendttel a katolikus templom mögötti mezőn, bár ezt váltig tagadta.

Ezúttal nem mentegetőzhetett azzal, hogy ki akarta fizetni a csokit, csak annyira elmerült a képregények böngészésében, hogy elfelejtette, hogy a zsebébe tette. Nem mondhatta, hogy a szemtanúk – két kölyök a város rossz hírű részéről, akik látták Billyt és Dannyt kimenni a mezőre, majd nevetve elszaladni onnan épp azelőtt, hogy felbukkant a füst a láthatáron – már régóta neheztelnek rá.

A puska kézzelfogható volt. A lőszer még inkább.

Ezt nem lehetett egykönnyen kimagyarázni.

Ez túlszárnyalta a bicskát vagy a vadonatúj Sega Genesis játékkonzolt a Nowhere-ből, és a Bic gyújtókat is, amelyek folyton felbukkantak nála, és amelyeket Danny mindig az utcán talált. Milyen szerencsés gyerek!

A nő tajtékzott. Félt.

Kellően tajtékzott és félt ahhoz, hogy miközben a töltényt kivette a puskából és zsebre dugta, remegjen a keze. Érezte a mostanra már túl ismerős közelségét annak, amit csak gyásznak lehetett nevezni. Bár a fia még csak tízéves, mégis azt érezte, hogy valamiképpen máris elvesztette. Mintha lett volna a fiúban valami, amit már nem lehetett sem megérinteni, sem megszólítani, és ami miatt éppolyan indokolt és helyénvaló volt a gyász, mint a nő apjának gyásza az anyja halálát követően.

Tudta, hogy félre kell söpörnie ezt az érzést. Hagynia kell helyette szabadon áramlani a dühöt. Szüksége volt a dühre. Máskülönben a túl sok szeretet és veszteség, a túl sok együttérzés és – valljuk be – a túl sok egyszerű, elcsépelt önsajnálat csak gyengévé tette volna.

Szerető szigor, gondolta. Ez az, ami maradt.

Próbálkozott agyturkászokkal. Tanácsadókkal. Próbálta megérteni Dannyt.

Úgy tűnt, már csak az válik be, ha megfosztja a dolgoktól, kiváltságoktól, a számítógéptől, a tévétől, a mozitól.

Nos, ez mától a múlté. Az összes.

Visszacsúsztatta a helyére a puska fekete zárját, majd kivonult a szobából. Tudta, hol találja a fiát.

A klubházban.

A hátsó kertben a bokáját csiklandozta a fű. Ideje volt megint lenyírni. A párás levegőtől ragacsosnak érezte a kezében a puskatust. A kert végi két fenyő között rálépett a kitaposott ösvényre.

Az erdőbe vezető út a fiúk területének számított. Billy Berendt, Danny, Charlie Haas és a többiek fennhatósága alatt állt. A nő soha nem közelítette meg ebből az irányból. Máshonnan sem nagyon. Kivéve, amikor elkészült a vacsora, ennek ellenére Danny nem jött be a házba, és nem is felelt. De még akkor is ritkán kellett ilyen messzire merészkednie. Az ösvény legfeljebb egy lépés széles volt, sűrű, derékig érő bokrok, száraz, megbarnult fű és embermagasságú hanga között vezetett. Méretében egy kisfiú testéhez idomult, egy felnőttének nem felelt meg. A nő örült, hogy farmert viselt – amire már így is rengeteg bogáncs tapadt –, a rövid ujjú blúz viszont nem bizonyult jó választásnak. Egy tüskebokor két vékony vércsíkot karcolt a felkarjára. A puskával tört utat magának egy másik bokor mellett. Hallotta a köves ágyban zúgó patak morajlását a balján álló fák között. Az elágazásnál jobbra tartva távolodni kezdett a pataktól.

Az erdő egy nap a feledés homályába fog veszni, ledózerolják és beépítik. De abban a három évben, amíg itt éltek, ez még nem következett be, Danny pedig hamarosan abba a korba lép, amikor ez már nem is fog számítani. A nő részben az erdő és a patak miatt nézte ki a fiának ezt a helyet.

Jó tanítómesternek tartotta a természetet. Ő maga is egy farmon nőtt fel, és úgy gondolta, hogy az életre vonatkozó tudásának javával ott találkozott először, később pedig mindent alaposabban is megértett. A születést, a halált, a szexet, a föld megújulását, törékenységét és erejét, a renden belüli zűrzavart, az embereken belül zajló változásokat, amelyek évszakváltáskor jelentkeznek. A természet világának kérlelhetetlenségét, és hogy milyen fontos ezt elfogadni.

Azt akarta, hogy Danny is fel legyen vértezve ezzel a tudással.

Azzal, amivel ő maga is. Mert most éppen ez öntött belé lelket.

Tudta, hogy sokan megkeserednek, amikor megromlik a házasságuk, amely végül aztán nem az ő döntésükre ér véget. Vele viszont nem ez történt. Igazából nem. Természetesen boldogtalan volt, igen, de igazából soha nem érzett semmilyen keserűséget. A szerelmet egy olyan szerződésnek tartotta, amelyen az aláírások idővel elhalványodhatnak. Richard kiszeretett belőle, és belegabalyodott valaki másba. Egyik évszakot követte a másik. Keményen, mint a tél, ám el lehetett viselni, és még valahogy meg is lehetett érteni. Többé már nem számított a dolgok rendjének, hogy az emberek egy életre válasszanak párt maguknak. A valóság adott volt, amin az sem változtatott, hogy ő szenvedett miatta. Úgy vélte, Richard talán egy nap majd megbánja, hogy másik társat választott magának. De ez csak a volt férjére tartozott. Ő elengedte a férfit.

És akár Danny miatt is megkeseredhetett volna. Ehelyett azonban egyszerűen csak tovább próbálkozott vele. Holott a fiú egyáltalán nem számított könnyű esetnek. Soha nem volt vele könnyű. A négy évvel korábbi válás óta úgy tűnt, mintha folyton közel járna ahhoz, hogy bajba kerüljön, még ha ez valójában nem is történt meg. Egyre romlottak a jegyei, bohóckodott és kötekedett órán. Csúnyán beszélt a lányok közelében. Egyszer azon kapták, hogy kövekkel dobálja Charlie Haast a játszótéren. És természetesen lopott, meg kisebb tüzeket gyújtott.

Richard semmilyen segítséget nem nyújtott a gyerektartáson kívül. Úgy gondolta, a fiúk már csak ilyenek. Azt hangoztatta, hogy ez idővel elmúlik. A nő nem tudta, milyen fiúnak lenni, és lehetségesnek tartotta, hogy a férje igazat mond.

Csakhogy Richardnak nem kellett együtt élnie Dannyvel.

Nem kellett elviselnie a dühkitöréseit, amikor nem úgy alakultak a dolgok, ahogy szerette volna, és nem kellett elszenvednie az ellenséges csendeket sem.

A nőt ez olykor teljesen kimerítette.

Mibe keveredhet még ez a gyerek?

Nyilván érdeklődni kezdhet a fegyverek iránt.

Tízévesen.

Nagyszerű. Igazán nagyszerű.

Azon tűnődött, egyáltalán hogyan sikerült a fiúnak hazacsempésznie, aztán eszébe jutott a kombi csomagtartójában tartott pokróc. Danny akár egy doboz dinamitot is elrejthetett volna alatta, és ő soha nem vette volna észre.

Nagyon aranyos, Danny. Nagyon fondorlatos. Nagyon ügyes.

A nő karját izzadság nedvesítette be, bőre viszketett a levegőben szálló pollentől, a portól és a levelek meleg simogatásától. Alig kapott levegőt attól a sok átkozott pollentől.

De már majdnem odaért.

Már látta a célt a távolban, az ösvénytől jobbra, egy domb tetején, a magas nyírfákból álló kis liget mögött.

A fia klubháza. A kis szentélye.

Amely Billy Berendt alkalmankénti látogatásait leszámítva érintetlen maradt a világ előtt.

Egészen addig a napig.

Egykor, talán száz évvel korábban állt itt egy ház, de már rég porig égett – csak a verem maradt meg belőle –, és akárkik is lakták, nem építették újjá. Nem sokkal azután, hogy odaköltöztek, és Danny felfedezte, izgatottan kérte az anyját, hogy ő is nézze meg. Akkoriban csak egy másfélszer két és fél méteres, egy méter mély gödör volt, amelyet teljesen benőtt a gaz. Danny viszont kigyomlálta az összes dudvát, hogy láthatóvá tegye a terméskőből rakott falakat és a döngölt padlót. A nő engedélyével kikönyörgött magának egy régi szárnyas ajtót a nagyapja pajtájából, majd egy szokatlanul becsvágyó délután Richarddal együtt zöldre festették az ajtót, zsanérokat süllyesztettek a falba, és rátették az ajtót, amely így befedte a lyukat. Kívülről egy számzáras lakatot erősítettek rá, belülről pedig egy egyszerű kampót.

Teljesen kizárva a külvilágot.

Danny a klubházának nevezte.

Az egyfős gyülekezőhelyének.

Az anyja ezt valamelyest mindig is szomorúnak tartotta. Valószínűleg nem is tett jót a gyereknek.

Danny ugyanakkor magányos farkasként élte az egész életét. A nő úgy gondolta, ilyen a természete. Szemlátomást csak megtűrte a szomszéd fiúkat, semmint hogy barátkozott volna velük – bár valamilyen oknál fogva mindegyikük felettébb kedvelte őt, és elszántan próbálták elhívni játszani, holott ki voltak tiltva a klubházból, és feltehetően féltékenységgel töltötte el őket, hogy Danny fedezte fel elsőként. Valamiért ez nem számított. Talán a hely egyfajta státuszt kölcsönzött Dannynek. A nőnek fogalma sem volt. Úgy gondolta, a fiúk már csak ilyenek.

Mindössze annyit tudott, hogy a fia sok időt töltött a klubházban. Olyan sokat, hogy az már nem tetszett neki.

Vett Dannynek egy elemmel működő lámpást, amikor a fia elpanaszolta, hogy nem sok fény jut be az ajtón keresztül. Vett neki egy kis létrát is, hogy könnyen fel és le tudjon menni. A szobájából előbb eltűntek, majd újra felbukkantak a játékok és könyvek, mint ahogy a konyhából a befőttesüvegek, a szerszámosdobozból pedig a kalapácsok és szegek, amiből a nő tudta, hogy a fia mindent kihoz ide, majd visszaviszi őket, ha végzett a dolgával, akármi is legyen az.

Ő egyszer sem firtatta, hogy mit csinál.

De most egy időre ezt is el kell vennie tőle.

A puskára támaszkodott, hogy kifújja magát, mielőtt elindul felfelé a dombon. Hallotta a fűben a méhek zümmögését.

Egyre jobban kínozta az orrdugulás.

A meleg szél felborzolta a haját. Felkészítette magát arra, aminek be kell következnie, és folytatta az utat.

Az ajtó meglehetősen megkopott, amióta utoljára látta. Igazán ráfért volna egy újabb festés. És eltűnt róla a lakat. Ami azt jelentette, hogy Danny levette róla. Tehát odabent volt.

– Danny!

Semmi válasz. A nő hallgatózott. Nem hallott mozgást.

Lehajolt, és megrázta az ajtó kilincsét.

– Gyere ki! Most rögtön.

Kezdett megint nagyon feldühödni. Hát jó, gondolta. Mérgesnek is kellene lenned, a fene egye meg!

– Azt mondtam, most rögtön! Nem hallottad?

– Nem lenne szabad itt lenned.

– Micsoda?

– Azt mondtam, nem lenne szabad itt lenned. Soha nem jössz ki ide.

– Hát az elég baj, mert most itt vagyok. Rúgjam be az ajtót, vagy mi lesz?

Hallott egy kattanást, majd üvegcsörömpölést és lépteket a létrán. Hallotta, ahogy Danny kiakasztja a kampót, ami után nyikorogva kinyílt az ajtó.

A fiú kicsusszant a lenti sötétségből, és hagyta becsapódni maga mögött az ajtót. Volt benne valami alattomos. Valami, ami nem tetszett az anyjának. Danny letérdelt, és kivette a lakatot a zsebéből.

– Hagyd! – szólt rá az anyja. – Állj fel! Nézz rám!

A fiú így is tett. És ekkor meglátta a puskát. Egy pillantást vetett rá, aztán elfordult.

– Honnan szerezted? – szegezte neki a nő a kérdést.

Danny nem felelt. Csak keresztbe fonta a karját a vézna mellkasán, és a domb alját bámulta.

– Nagyapádé, ugye?

Erre sem érkezett válasz.

– Elloptad, ugye?

– Vissza akartam vinni – felelte a fiú. Mogorván. Mint akit rajtakaptak. – Amikor legközelebb megyünk.

– Ó, tényleg? És ezt is vissza akartad vinni?

A nő elővette a zsebéből a lőszert, és a fia felé nyújtotta.

– Vagy használni akartad?

Danny felsóhajtott, tovább bámult lefelé.

– Több is van?

Danny bólintott.

– Hol?

– A fiókomban.

– Nagy bajban vagy, ugye tudod?

A fiú megint felsóhajtott, és kezében a lakattal lehajolt, hogy bezárja az ajtót.

A nőnek eszébe jutott, amikor kinyitotta, és hogy csak annyira tárta ki, amin még éppen átfért, jobban nem.

– Hagyd! Mi van odalent?

– Csak a cuccaim.

– Milyen cuccaid? Tartogatsz még nekem valamilyen meglepetést?

– Nem.

– Nyisd ki! Látni akarom.

– Anya… ezek az én cuccaim.

– Mától nincs semmilyen cuccod. Amíg az ellenkezőjét nem mondom. Megértetted? Most pedig nyisd ki az ajtót!

– Anya!

– Nyisd ki!

A fiú csak állt egy helyben. Nem fog megmozdulni, gondolta a nő.

Te kis rohadék…

– A fenébe már!

Azzal lehajolt, és feltépte az ajtó egyik, majd a másik szárnyát, és az első, ami az orrdugulása ellenére is feltűnt neki, a szag volt. Az undorító, állott és hihetetlenül rémes szag. A második a padlón heverő rongyok, befőttesüvegek és vödrök elképesztő összevisszasága. A harmadik pedig az, amit a falon látott. Ami dekorációként, trófeaként lógott a terméskőbe vert hosszú szegeken, akár a nászútján látott skót és angol kastélyok vadászcsarnokaiban. Csakhogy ez annak egy kisfiú által alkotott, rémes paródiájának minősült.

A cuccai…

A nő öklendezni kezdett, a szája elé emelte a kezét, és elejtette a lőszert. Ösztönösen előrehajolt, hogy felvegye.

A fiára nézett, és közben abban reménykedett, hogy nem fog kibicsaklani alóla a lába.

Őrült módon abban reménykedett, hogy Danny nem is lesz ott.

A fiú egyenesen rábámult. Először azóta, hogy kimászott a veremből. Az arckifejezése semleges maradt, a szeme azonban nem. Hűvösen méregette az anyját, a reakcióját fürkészve.

Mint ahogy korábban talán azt is, ami odalent lapult.

Felnőtt-tekintettel. A nő azonban még soha nem találkozott olyan felnőttel, akinek ilyen a tekintete, és remélte, hogy nem is fog.

Ez csakugyan az ő fia lenne?

Egy pillanat erejéig rettegett tőle. Ettől a kisfiútól, aki még negyven kilót sem nyomott. Aki még mindig ódzkodott az esti zuhanyzástól és a rendszeres hajmosástól. Ez a rettegés hirtelen átiszkolt rajta, és mintha villámcsapások sorozataként egyszerre felelevenítette volna benne a fiával kapcsolatos összes emlékét: a lopást, a kődobálást, a gyújtogatást, a sötét, félig titkolt pillantásokat, a zsarnokoskodó dühkitöréseket. A rettegés hirtelenjében mindennek mintázatot adott, elárulta neki, amit eddig nem tudott és nem látott, a hézagok pedig a fiát meghatározó események és viselkedések sima, fekete falává álltak össze.

És akkor rádöbbent.

A fia szemébe nézett, és látta, mi ő.

Tudta, mivé válna.

Megtört a súlya alatt. Tízévnyi élet.

Mikor kezdődött? A mellén?

A méhében?

Mindent tudnia kellett, át kellett ölelnie ennek rémségét, mint ahogy mindig igényelte a fia ölelését is. Akármilyen hűvös is volt. Akármilyen távolságtartó.

Mindig szükségét érezte annak, hogy megölelje a fiát.

– Van lámpa… odalent? – motyogta.

A fiú bólintott.

A nő hangja elcsuklott.

– Menj, kapcsold fel!

Danny előrement a létrán, és felkapcsolta a lámpást. Hirtelenjében nagyon világos lett a helyiségben.

A veremben állva a nő végignézett a falakon.

A teknős… Vajon ezt is a nagyapja kertjéből csempészte ide, vagy ez egy másik példány volt? És még hány másik lehet? Mi történt, mielőtt rátalált a klubházra? Mi történt…? A teknőst a lábánál fogva szegezték a falhoz. Összeaszalódott feje a szürkülő páncéljába hanyatlott. A békákat egyetlen szeg tartotta, nagyjából a testük közepére ütve, és hat volt belőlük. Némelyik hassal előre, némelyik háttal. Látott pár sorvadt szalagoskígyót és három folyami rákot is. Egy szalamandrát.

A teknőshöz hasonlóan a macskák lábait is szögek döfték át. Danny mindkettőt kizsigerelte, köréjük tekerte és a falhoz szegezte a belüket, mintha egy kezdetleges céltábla közepén állnának. A nő megfigyelte, hogy valamiféle kötéllel vagy zsineggel fojtotta meg őket. Közben majdnem lemetszette a nagyobbik fejét. Fekete-fehér bundájára rászáradt a vér.

A másik még kiscica volt.

Egy cirmos.

Tudta, hogy a fia őt figyeli.

Tudta, hogy könnybe lábad a szeme, és tudta, amit a fia nem – hogy a könnyek saját magának szólnak. Nem Dannynek. Ezúttal nem. Letörölte őket.

Hallott már ilyen emberekről. Olvasott róluk. Látta őket az esti híradóban. Mintha manapság mindenütt ott lettek volna.

Tudta, hogy micsodák. És hogy mik nem.

Nem számított arra, hogy a fia is egy lesz közülük.

A fia tízéves volt. Csak tíz. Látta maga előtt a Dannyre váró éveket. Azt a sok-sok évet.

Tele halállal.

Kezelés, gondolta. Dannynek kezelésre van szüksége. Segítségre.

De ezek az emberek nem reagáltak a kezelésre.

– Felmegyek – motyogta.

A hangja színtelennek és furcsának hatott a fülében, és azon tűnődött, vajon a fia is érzékelte-e ezt. Majd pedig azon, hogy vajon a terméskő fal és a döngölt föld miatt ilyen-e a hangja, vagy történt benne valami, valamilyen elemi változás, amely ezen az új, különös hangon keresztül jut kifejezésre.

A kérlelhetetlen szó járt a fejében.

Felment a létrán, ki a szabadba, és hallotta, hogy a fia kikapcsolja odalent a lámpást. A nő becsúsztatta a lőszert a helyére. Danny egyszer felnézett rá, amikor már majdnem kiért, és az anyja látta, hogy nem, semmit sem lehet megmenteni belőle, ezért a bal szemére célzott. Danny visszazuhant a verembe. A nő bezárta az ajtót.

Vissza kellett vinnie a puskát az apjához. Valahogy el kellett terelnie a figyelmét, és vissza kellett tennie a helyére a műhelyben.

És aztán fel kellett hívnia… valakit.

Egy újabb eltűnt kisfiú.

Előbb-utóbb megtalálták volna a számzáras lakattal a zsebében, és elgondolkoztak volna. Ki tenne ilyesmit?

Ilyesmiket.

Mint amilyenek azok a dolgok a falon.

Jóságos isten.

Hogyan történhetett?

Úgy vélte, sokszor felteszi majd magának ezt a kérdést az elkövetkező évszakok során, miközben a tavasz beleveti magát a tikkasztó nyárba, az ősz pedig ismét télbe fordul, és az érzések, gondolatok hidege befészkeli magát a rémesen hosszú télbe.

Ballai Mária fordítása

A DOBOZ

Neal McPheetersnek

– Mi van a dobozban? – kérdezte a fiam.

– Danny! – szóltam rá. – Hagyd békén azt az embert!

Ez két vasárnappal karácsony előtt történt, a dugig tömött stamfordi vonaton – ajándékokat kajtató emberek álltak végig az átjáró mentén, de mi szerencsére találtunk magunknak ülőhelyet. A férfi a lányaimmal – Clarissával és Jennyvel – és velem szemközt ült, mi hárman egymáshoz préselődve nyomorogtunk, Danny pedig a pasas melletti ülésen foglalt helyet. Meg tudtam érteni a fiam kíváncsiságát. A férfi úgy őrizte az ölében a piros ajándékdobozt, mintha attól tartana, hogy a harrisoni állomásnál, merthogy az következett, kilökődhet az ujjai közül. Már három megálló óta így szorongatta – azóta, hogy felszállt.

Magas volt, valószínűleg 180 centi vagy több, kábé tíz kiló túlsúllyal, és szakadt róla a verejték, a hideg, száraz huzat ellenére, amely mindig feltámadt, valahányszor a vonat dupla ajtajai kinyíltak a hátunk mögött. Fekete harcsabajsza volt, és vékony szálú, gyérülő haja, cserbarna Burbury esőkabátot viselt, amely már sok éve nem számított újnak, alatta pedig gyűrött szürke öltönyt. Úgy néztem, a nadrág szára kétujjnyival rövidebb a kelleténél. Szürke nejlonzoknija az öltönynél sokkal világosabb árnyalatú volt, és a balban már megadta magát a gumírozás, ezért összegyűrődött a bokája körül – úgy nézett ki, mint annak a tömpe orrú kutyafajtának a bőre, amely újabban annyira divatos lett. A férfi Dannyre mosolygott, aztán lenézett a dobozra – nagyjából hatvanszor harmincas lehetett, és csillogó piros csomagolópapír borította.

– Ajándék – szólalt meg. Közben viszont nem Dannyre nézett, hanem rám. Az erős dohányosok slájmos, rekedt hangján beszélt. Vagy talán csak meg volt fázva.

– Megnézhetem? – kérdezte a fiam.

Pontosan tudtam, honnan ez a felajzottság. Nem könnyű eltölteni egy napot New Yorkban két kilencéves lánnyal és egy hétéves fiúval karácsonytájt úgy, hogy a gyerekek tisztában vannak vele, alig néhány sarokra tőlük egy olyan vállalkozás működik, mint a FAO Schwarz. Még ha el is viszi őket az ember a Radio City matinéjára, utána meg korcsolyázni a Rockefeller Centerbe. Még ha már hetekkel korábban beszerzi az összes ajándékukat, amelyek azóta az ágy alatt várták, hogy végre a karácsonyfa alá kerüljenek. Mindig akadt valami, ami nekik még nem jutott eszükbe, a Schwarznak viszont igen, és ezzel tökéletesen tisztában voltak. Meg kellett küzdenem velük – és Dannyvel különösen –, mire felzsuppolhattam őket a 3:55-ösre, hogy hazaérjünk Rye-ba vacsorára.

De az ajándékok még mindig foglalkoztatták a fiamat.

– Danny – szóltam rá ismét.

– Semmi baj – mondta a férfi. – Nem probléma. – Kipillantott az ablakon. Éppen akkor húztunk be Harrison állomására.

A férfi felnyitotta a doboz tetejét Danny oldalán, nem teljesen, csak úgy háromujjnyira – annyira, hogy a fiam láthassa, mi többiek viszont ne, így kirekesztve hármunkat –, és figyeltem, ahogy Danny ettől felderül, elmosolyodik, majd előbb Clarissára és Jennyre néz, mintha kárörvendőn azt mondaná, hogy bi-bi-bí, és csak aztán pillantott le a dobozba.

A mosoly csak lassan tűnt el az arcáról. De eltűnt, és valami meghökkenésszerűbe olvadva át. Olyan érzésem támadt, hogy olyasmi van a dobozban, amit a fiam egyáltalán nem ért. A férfi hagyta, hogy nézelődjön, ám Danny zavarodott arckifejezése nem változott, és végül visszacsukta a dobozt.

– Mennem kell – közölte az idegen. – Itt leszállok.

Elsétált mellettünk, az ülését pedig azonnal elfoglalta egy középkorú asszony, aki nehéz bevásárlószatyrokat cipelt, amelyeket a padlóra helyezett a két lába közé – és ekkor megéreztem a hideg decemberi szelet a hátamon, ahogy a dupla ajtók szétcsusszantak, majd bezárultak.

A férfi vélhetőleg leszállt. Danny az asszony szatyraira nézett, és félénken megszólalt:

– Ajándékok?

A nő ránézett, és mosolyogva bólintott.

Danny úgy döntött, nem kérdezősködik tovább.

A vonat folytatta az útját.

A saját megállónk következett. Kiballagtunk a szélbe a rye-i peronon, aztán kongó léptekkel lementünk a fém lépcsőfokokon.

– Mi volt nála? – kérdezte Clarissa.

– Kinél? – kérdezett vissza Danny.

– A férfinál, sutyerák – mondta Jenny. – A dobozos pasasnál! Mi volt a dobozban?

– Ó. Semmi.

– Semmi? Micsoda? Üres volt?

És már előre is szaladtak az autónkhoz, amit balra a második sorban hagytunk a parkolóban.

Nem hallottam Danny válaszát. Ha egyáltalán válaszolt.

És mire kinyitottam a kocsit, már teljesen el is feledkeztem a férfiról.

Aznap este Danny nem evett.

Időnként korábban is előfordult már. A többi gyerekkel ugyanígy. Mást akarnának csinálni, vagy túl sokat nasiztak a nap folyamán. A feleségem, Susan és én is olyan családban nevelkedtünk, ahol még uralkodó volt a gazdasági válság mentalitása. Ha nem ízlett a vacsorád, vagy csak nem akartad megenni az egészet, hát édes istenem. Addig ültél az asztalnál, míg az étel teljesen ki nem hűlt, te pedig végül le nem takarítottad a tányért. Mi ketten viszont megállapodtunk abban, hogy nem terheljük ilyesmivel a gyerkőceinket. És manapság a szakemberek többsége is egyetértett abban, hogy nem dől össze a világ, ha időnként kimarad egy-egy étkezés. Veszekedni meg egészen biztos nem érdemes miatta. Úgyhogy elengedtük Dannyt az asztaltól.

Másnap este – hétfő este – ugyanígy jártunk.

– Mi van – kérdezte a feleségem a gyerektől –, bevágtál hat adag desszertet ebédre? – Valószínűleg félig komolyan gondolta. A desszerten és a pizzán kívül nem sok mindent vett be a gyermekeink gyomra az iskolai menzán.

– Dehogy – válaszolt neki a fiunk. – Csak nem vagyok éhes, és kész.

Ennyiben hagytuk a dolgot.

De azért az este folyamán rajta tartottam a szemem – úgy okoskodtam, hogy majd biztos fogja magát az egyik kedvenc hétfő esti szitkomunk reklámszünetében, megcélozza a konyhát, és bekebelez egy zacskó perecet vagy egy doboz mézes pirított mogyorót vagy egy csomó kandírozott gyümölcsöt. Ám hiába vártam. Danny lefeküdt anélkül, hogy akár csak egy pohár vizet ivott volna. Nem mintha betegnek tűnt volna, vagy bármi. Jó színben volt, és velünk együtt nevetgélt a poénokon.

Arra gondoltam, hogy csak valami kerülgetheti. Susan szintén erre jutott. Más magyarázatot nem nagyon láttunk. Rendes körülmények között a fiunk annyit evett, mint egy szumóbirkózó.

Arra számítottam, hogy reggel majd fejfájásra vagy gyomorrontásra hivatkozva könyörög, hogy ne kelljen iskolába mennie.

Nem tette.

És a reggelijét sem kérte.

És vacsoránál megint ugyanaz történt, mint legutóbb.

Ezt már csak azért is furcsállottam, mert Susan aznap este spagettit készített bolognai mártással, a srácaink pedig semmit nem szerettek jobban a nejem szerteágazó szakácsművészeti repertoárjában. Jóllehet – vagy esetleg éppen azért – az egyik legegyszerűbb étel volt, amit valaha összedobott. Ám Danny most is csak ült, közölte, hogy nem éhes, és beérte azzal, hogy nézte, amint mindenki más tömi a fejét. Egy különösen fárasztó nap után későn értem haza – egy brókercégnél dolgozom a Cityben –, úgyhogy én vele ellentétben farkaséhes voltam.

És nem kevésbé nyugtalan is, hogy a fiam nem és nem hajlandó enni semmit.

– Figyelj – szólaltam meg. – Muszáj enned valamit. Három napja koplalsz.

– Ebédelni ebédeltél? – kérdezte a nejem.

Danny nem hazudós típus, úgyhogy azt felelte:

– Nem volt kedvem.

Mostanra már Clarissa és Jenny is úgy néztek rá, mintha még egy feje nőtt volna.

– Pedig imádod a spagettit – jegyezte meg Susan.

– Legalább a fokhagymás kenyeret kóstold meg! – mondta Clarissa.

– Kösz, nem.

– Amúgy jól vagy, pajtás? – kérdeztem tőle.

– Jól érzem magam. Csak nincs étvágyam.

Úgyhogy egyszerűen ült ott tovább.

Szerda este Susan kitett magáért, Danny személyes kedvencét készítette – citromfüves báránycombot mentás szósszal, sült krumplival és vörösboros szafttal –, hozzá zöldborsóköretet.

A fiam viszont csak ült ott. Bár úgy tűnt, élvezettel nézi, ahogy eszünk.

Csütörtök este azzal próbálkoztunk, hogy kínait hoztunk haza a kedvenc szecsuáni étterméből. Gyömbéres marhát, sült rizst garnélával, vontongombócokat és édes-savanyú oldalast.

Finom az illata, mondta Danny. És csak ült az asztalnál.

Minden, ami a világválságos mentalitásból bennem megmaradt, az végül péntek este csőstül előtört belőlem, és azon kaptam magam, hogy a fiam fölé magasodva, üvöltözve közlöm vele, hogy addig fel nem állsz a székedről, fiatalember, amíg legalább egy szeletet el nem fogyasztasz a kedvenc olasz éttermedből származó kedvenc, pepperonis, húsgolyócskás és kolbászos pizzádból!

Az az igazság, hogy aggódtam. Örömmel adtam volna neki egy húszdollárost, csak láthassam lelógni az álláról annak a mozzarellának a nyúlós cafatait. De ezt nem mondtam neki. Helyette csak álltam ott, az ujjamat rászegezve és üvöltözve, míg el nem sírta magát, akkor pedig igazi második generációs világválságos szarháziként ágyba parancsoltam a pityergő gyermekemet. Ez a megoldás pedig pontosan megegyezett azzal, amit a szüleim tettek volna velem.

Kapirgáld meg a fiút, a felszín alatt mindig megtalálod az apját.

Vasárnapra viszont már látni lehetett a pólóján keresztül a bordáit. Hétfőn nem engedtük iskolába, és én is otthon maradtam, hogy mindketten el tudjunk menni a Weller doktorral megbeszélt találkozóra. Weller azok közé a csodálatos, régi vágású körzeti orvosok közé tartozott, akikkel manapság már szinte csak elvétve találkozni. Több mint hetvenévesen is még mindig házhoz ment a rendelési idő után, ha a szükség úgy kívánta. Rye-ban ez ugyanúgy fehér hollónak számított, mint egy becsületes szerelő. Weller az otthoni ápolásban hitt, nem a kórházakban. Egyik este elszunyókált a szófámon, miután ellenőrizte Jenny hörghurutját, és két órát aludt egyhuzamban az érintetlen kávéja fölött, miközben lábujjhegyen járkáltunk körülötte, és hallgattuk a horkolását.

Hétfő reggel ültünk a rendelőjében, és a kérdéseire válaszolgattunk, amíg megvizsgálta Danny szemét, fülét, orrát és torkát, megkopogtatta a térdét, a hátát és a mellkasát, ellenőrizte a légzését, vért vett tőle egy kémcsőbe, és beküldte a mosdóba vizeletmintáért.

– Nekem makkegészségesnek tűnik – jelentette ki az orvos. – Fogyott két kilót a legutóbbi felülvizsgálat óta, de ezt leszámítva nem látom, hogy bármi baj volna vele. Persze még meg kell várnunk a vérképet. Azt mondják, nem eszik semmit?

– Abszolúte semmit – felelte Susan.

A doki sóhajtott.

– Fáradjanak ki, kérem – mondta. – Hadd beszéljek a fiatalemberrel.

A váróban Susan felvett egy magazint, a borítóra pillantott, aztán visszatette a kupacra.

– Miért? – suttogta.

Egy járókeretes öregúr ránk pillantott, aztán elfordította a tekintetét. Egy anyuka velünk szemközt a kislányát figyelte, aki egy Garfield-kifestőfüzeten ügyködött.

– Fogalmam sincs – súgtam vissza. – Bárcsak lenne.

A váróban ülve egyfajta furcsa elkülönülés érzése szállt meg, mintha ez csak velük, többiekkel történne meg – csak velük, és nem velem, nem velünk.

Világéletemben hatalmas magányt éreztem a létezésem legmélyén. Ez talán abból eredt, hogy egyke gyerek voltam. Talán nagyapám mogorva, sűrű német vére tette. Egyedül voltam a feleségemmel, és egyedül voltam a gyerekeimmel, érinthetetlenül, elérhetetlenül, és gyanítom, hogy az idő legnagyobb részében ők ezt nem is sejtették. Mélyen gyökerező magányosság volt ez. Teljesen a részemmé vált. Befolyásolta az összes emberi kapcsolatomat és az összes elvárásomat. Szinte lehetetlenné tette, hogy meglepődjek az élet komorabb sorsfordulatain.

Ez az érzés tört rám akkor hirtelen.

Dr. Weller mosolygott, amikor odavezette hozzánk Dannyt a várón keresztül, aztán megkérte, hogy üljön le egy pillanatra, minket pedig betessékelt a rendelőbe. De a mosoly csak Dannynek szólt. Semmi valódi nem volt benne. Helyet foglaltunk.

– A létező legrendkívülibb dolog. – A doktor a fejét csóválta. – Mondtam neki, hogy ennie kell. Megkérdezte, hogy miért. Mire én, hogy Danny, naponta halnak éhhalált az emberek. Szerte a világban. Ha nem eszel, meghalsz, ilyen egyszerű. A fiuk pedig egyenesen a szemembe nézett, és azt mondta: És?

– Jézusom – szakadt fel Susanből.

– Higgyék el, nem pimaszkodott. Komoly kérdést tett fel. Nos, erre azt mondtam: élni akarsz, nem igaz? Mire ő, hogy kellene? Majdnem leestem a székemről, gondolhatják. „Kellene?” Mire én: persze hogy kellene! Mindenki élni akar. Miért? kérdezte aztán. Atyavilág! Elmondtam neki, hogy az élet csodálatos, hogy az élet szent, hogy az élet móka! Hát nincs itt a nyakunkon a karácsony? És az ünnepek és a születésnapok és a nyári szünet? Elmondtam neki, hogy mindenkinek kutya kötelessége, hogy a lehető legteljesebb életet élje, és mindent megtegyen, amit csak tud, hogy olyan erős és egészséges és boldog legyen, amennyire ez emberileg lehetséges. És Danny figyelt rám. Figyelt rám, és tudom, hogy megértett. Nem látszott rajta, hogy a legkevésbé is aggasztaná, amit mondtam, vagy hogy a legkevésbé is feszült volna vagy boldogtalan. És amikor befejeztem, csak annyit mondott, hogy igen, igen, de nem vagyok éhes.

A doktor álmélkodónak és zavarodottnak tűnt.

– Igazán nem tudom, mit mondjak maguknak. – Fogott egy jegyzettömböt. – Megadom egy pszichoterapeuta nevét és telefonszámát. Hangsúlyozom, nem pszichiáter… ez a pasas nem fogja tablettákkal tömni Dannyt. Terapeuta. Az egyetlen dolog, amire gondolni tudok, azon túlmenően, hogy valami nem stimmelne a gyermek vérképével, ami véleményem szerint gyakorlatilag kizárható, az az, hogy Dannyt súlyos lelki problémák gyötrik, amelyeket mindenképpen és haladéktalanul fel kell térképezni. Ez a Field a legjobb, akit ismerek. És gyerekekkel is igen hatékony. Közöljék vele, hogy azt üzenem, azonnal szorítsa be magukat az időrendjébe. Ha lehet, még a mai nap folyamán. Ezer éve ismerjük egymást Fielddel, meg fogja tenni, amit kérek tőle. És úgy gondolom, ha valaki, akkor ő segíthet Dannynek.

– Miben segíthet Dannynek, doktor? – kérdezte Susan. Éreztem a hangján, hogy mindjárt elszakad nála a cérna. – Miben segíthet neki? – ismételte meg. – Okot találni az életben maradásra?

A mondat végén elcsuklott a hangja, aztán hirtelen belezokogott a kezébe, én pedig kinyújtottam a karom, és próbáltam kapcsolódni azzal a részemmel, amely esetleg kapcsolódhat a feleségemmel, az a részem pedig nem volt teljesen néma, úgyhogy magamhoz öleltem Susant.

Este hallottam őket beszélgetni. Dannyt és a lányaimat. Későre járt, és már lefekvéshez készülődtünk, Susan fogat mosott a fürdőszobában. Kiléptem a szobánkból, hogy lemenjek a földszintre még egy utolsó cigiért a dobozból a konyhában, és ekkor hallottam meg a pusmogásukat. Az ikreknek saját szobájuk volt, ahogy Dannynek is. A pusmogás a lányok szobájából jött.

Ez szembement a szabályokkal, de a szabályok gyorsan fellazultak azokban a napokban. A házi feladatokról nem vettünk tudomást. A reggeli kávé volt, és becsomagolt fánk. Dannynek, persze, még annyi sem. Akkor feküdtünk le aludni, amikor jártányi erőnk sem maradt.

Dr. Field azt mondta, hogy ez átmenetileg teljesen rendben van.

És hogy legalább a következő egy hétben tartózkodnunk kellene a családon belüli feszültség vagy nézeteltérés minden formájától.

Nem kiabálhattam Dannyvel, amiért nem eszik.

Field először vele beszélgetett fél órát a rendelőjében, utána pedig újabb húsz percet Susannel és velem. Szimpatikus, halk szavú embernek találtam. Egyelőre fogalma sem volt Danny problémájának mibenlétéről. Gyakorlatilag közölte velünk, hogy mindennap látnia kell Dannyt, amíg újra enni nem kezd, és hetente egyszer-kétszer valószínűleg utána is.

Ha újra enni kezd.

Mindenesetre úgy döntöttem, nem foglalkozom a pusmogással. Arra jutottam, hogy ha állhatatosabb vagyok a cigiről való leszokásban, eleve nem is hallottam volna meg. De aztán Jenny mondott valamit, ami tisztán és érthetően kiröppent hozzám a félig nyitva hagyott ajtón át, és feltartóztatott.

– Még mindig nem értem – mondta a lányom. – Mi köze ennek ahhoz a dobozhoz?

A választ nem sikerült elcsípnem. Az ajtóhoz léptem. Megnyikordult egy padlódeszka. A pusmogás abbamaradt.

Kitártam az ajtót. Az ágyon kuporogtak összebújva.

– Minek mi köze milyen dobozhoz? – szólaltam meg.

Mind rám néztek. Szabályok ide vagy oda, elképesztő, mennyire bűntudatmentesen nőttek fel a gyermekeim, jutott eszembe. Ebben nem hasonlítottak rám. Időnként eltűnődtem, egyáltalán tényleg az én gyerekeim-e.

– Semminek – felelte Danny.

– Semminek – visszhangozta Clarissa és Jenny.

– Ne már, srácok! – méltatlankodtam. – Ki vele! Miről beszélgettetek?

– Csak… dolgokról – mondta a fiam.

– Titkos dolgokról? – Poénra vettem, mintha az egész nem nagy szám volna.

Erre megvonta a vállát.

– Csak… tudod… dolgokról.

– Dolgokról, amelyeknek közük van ahhoz, hogy miért nem eszel? Olyasfajta dolgokról?

– Apaaa!

Ismertem a fiamat. Makacsságban simán felvette velem a versenyt. Nem kellett lángésznek lenni, hogy az ember észrevegye, mikor nem szedhet ki belőle többet, és most is éppen ez volt a helyzet.

– Oké – mondtam –, nyomás vissza az ágyadba!

Elsétált mellettem. Ahogy benéztem a szobába, farkasszemet néztem a két, mozdulatlanul ülő lányommal, akik csak bámultak rám rezzenéstelenül.

– Mi van? – böktem ki.

– Semmi – mondta Clarissa.

– Jó éjt, apa! – mondta Jenny.

Elköszöntem tőlük, és lementem a cigimért. Három szálat is elszívtam. Kíváncsi lettem volna, mi ez a dobozbiznisz.

Másnap reggel a lányaim nem voltak hajlandók enni.

Innentől felpörögtek az események. Estére nyilvánvaló lett, hogy a lányok ugyanarra az útra léptek, mint korábban Danny. Boldogok voltak. Elégedettek. És rendíthetetlenek. Az én fülemben pedig a nem vagyunk éhesek hirtelen a három legrémisztőbb szó lett mind közül.

Ugyanilyen rémület fogott el két nappal később, amikor este ültünk a párolgó tepsis lasagna fölött, amin Susan egész nap dolgozott, és a feleségem megkérdezte: mégis hogyan várhatom el tőle, hogy egyen, miközben az összes gyermeke éhezik?

Aztán nem evett egy falattal többet sem.

Éttermekből hoztam magamnak ennivalót.

McDonald’s. Pizzaszeletek. Buffalo-szárnyak a Deliből. Karácsony napjára Danny képtelen volt segítség nélkül kikelni az ágyból.

Az ikrek csont és bőrnek tűntek – a feleségem úgyszintén.

A karácsonyi vacsora elmaradt. Nem lett volna értelme.

Hideg sült rizst ettem, bedobtam pár oldalast a mikróba, és slussz.

Field mindeközben nem győzött csodálkozni, és közölte velem, hogy tudományos értekezést szándékozik írni rólunk – ugye nem bánom? Nem bántam. Tökmindegy volt. Dr. Weller, aki normál körülmények között szigorúan csak a legvégső esetben látta indokoltnak a kórházi ápolást, mielőbb infúzióra akarta tetetni Dannyt. És újabb vérvizsgálatokat írt elő. Megkérdeztük, hogy nem várhatna-e a dolog karácsony utánig. Legyen, felelte, viszont egy másodperccel se tovább. Egyetértettünk.

A hideg sült rizs és az őrült körülmények ellenére ez a karácsony régóta messze a legjobb nap volt. Együtt látni az egész családot, ahogy ülünk a tűznél, bontogatjuk a csomagokat a fa alatt – kellemes emlékeket idézett fel. A kezdeti idők fészekmelegét. Egy már-már – noha nyilvánvalóan nem teljesen – normálisnak tűnő élethelyzet. Ezen az egy napon majdnem képes lettem volna elfelejteni az irántuk érzett aggodalmamat, elfelejteni, hogy Danny másnap reggel bevonul a kórházba – és hogy kétségkívül igen hamar az ikrek is követik majd. Susanen nem látszott aggodalom. Mintha azáltal, hogy csatlakozott hozzájuk a koplalásban, valahogy a felszabadultságukból is részesült volna. Mintha a koplalás önmagában egyfajta gyógyszer volna.

Nevetésre emlékszem arról a napról, rengeteg nevetésre. Az új ruhák senkire nem voltak jók, engem leszámítva, de azért csak felpróbáltunk mindent – viccek röpködtek a Csodálatos Óriásnőről és a Hihetetlenül Zsugorodó Emberről. És az összes játék telitalálatnak bizonyult, mint ahogy az – amerikai őslakosok által készített – faragvány, egy kis angyalfigura, amelyet a karácsonyfára vettem.

Hiszik vagy sem, boldogok voltunk.

De aztán éjszaka feküdtem az ágyamban, és a másnap kórházba fekvő fiamra gondoltam, utána pedig, mintha isten tudja, milyen régen lett volna, valamiért a pusmogós beszélgetésre, ami megütötte a fülemet, utána pedig a férfira a dobozzal, és a napra, amikor ez az egész elkezdődött. Aztán ostobának éreztem magam, mint amikor valaki egy hosszú, zavaros és zavarba ejtő álomból ébred. Hirtelen tudnom kellett azt, amit Danny tudott.

Felkeltem, és bementem a szobájába, majd gyengéden felráztam álmából. Megkérdeztem tőle, emlékszik-e arra a napra, a férfira a vonaton, és hogy belenézett a dobozba. Ő erre azt felelte, hogy igen, emlékszik, én pedig megkérdeztem tőle, hogy mi volt a dobozban.

– Semmi – válaszolta.

– Tényleg semmi? Úgy érted, teljesen üres volt?

Bólintott.

– De a férfi… Emlékszem, azt mondta, ajándék – erősködtem.

Megint bólintott. Még mindig nem értettem. Nem tudtam értelmet kihámozni a dologból.

– Szóval úgy érted, hogy valamiféle vicc volt, vagy ilyesmi? A férfi meg akart viccelni valakit? – faggattam tovább.

– Nem tudom. A doboz csak… üres volt. – Úgy nézett rám, mintha meghaladná a képességeit, hogy megértse, én mit nem értek. Az üres az üres. És kész.

Hagytam aludni. Az utolsó éjszakáján a saját szobájában.

Említettem, hogy ezután felpörögtek az események, és valóban így is történt, jóllehet akkor rögtön nem igazán tűnt úgy. Három héttel később a fiam édesen rám mosolygott és kómába esett, majd szűk harminckét órával később meghalt. Szokatlan volt, tudtam meg, hogy ne legyenek képesek infúzióval életben tartani egy Danny-korú gyereket, de időnként előfordult. Ekkorra már az ikreknek is saját ágyuk volt két ajtóval odébb. Clarissa február 3-án ment el, Jenny pedig február 5-én. A feleségem, Susan még elvegetált 27-éig.

Én pedig mindez idő alatt, miközben mindennap ingáztam a kórházba, és bejártam dolgozni, amikor csak tudtam, valamint az azóta eltelt hetekben folyamatosan, a nagyvonalúan kiadott szabadságaim során is egyedül beutazom a vonattal a Citybe Rye-ból, aztán vissza Rye-ba, és azt a férfit keresem. Minden kocsit tűvé teszek utána. Oda-vissza járok a szerelvényen, hátha egy megállóval előbb vagy később szállna fel. Nem akarok lemaradni róla. Már fogytam pár kilót.

Ó, én eszem. Gondolom, nem annyit, amennyit kellene, de eszem. Viszont meg kell találnom azt a férfit. Hogy megtudjam, amit a fiam megtudott, és aztán továbbadott a többieknek. Biztosra veszem, hogy a lányok is tudták: aznap este Danny továbbadott nekik a szobájukban valami borzalmas ismeretet, valamiféle szörnyűséges békét. És azt hiszem, valahogy, talán azért, mert sokkal közelebb került a gyermekeimhez, mint amennyire nekem valaha sikerülhetett, Susan is megismerte ezt. Meggyőződésem, hogy így volt. És meggyőződésem az is, hogy az elemi magányosságom választott el tőlük, ezzel megmentve, és most ez az, ami nem is hagy nyugodni, ezért bolyongok az ingázó vonatok sötét folyosóin, arra várva, hogy megpillantsam a férfit – a férfit és az istenverte ajándékát, a meglepetését, a dobozát.

Tudni akarom. Csakis így kerülhetek közel hozzájuk.

Látni akarom. Látnom kell.

Éhes vagyok.

Uram Tamás fordítása

HÚS-VÉR VALÓSÁG

Sima, barna, buborékfóliába csomagolt küldeményként érkezett. A feladót nem tüntették fel. Takaros volt, és diszkrét.

Akárki találta fel a buborékfóliát, gondolta Howard, piszkosul megszedhette magát vele.

Megjegyezte magában, hogy majd nézzen utána a dolognak. Persze csak poénból. Arról már bőven lekésett, hogy befektessen a találmányba.

A borítógrafika szigorúan spórolósra sikeredett: fekete-fehér rajz egy lányról, aki magából kikelve tiltakozik valami ellen – árnyékba burkolózó férfialakok állják körül, egyikük borzasztóan rosszul megrajzolt evőeszközt emel a magasba, nagyjából a lány irányába tartva.

A dobozon a videó címe volt az egyetlen felirat, jókora nyomtatott betűk az elején:

KINYÍR-LAK.

A hátoldalon egyáltalán semmi nem volt.

Se közreműködők. Se alkotók.

Semmi.

Ez volt az a pont, amikor a keze megremegett – amikor átfordította a dobozt, és semmit nem talált ott.

Mert simán lehetséges, hogy ez…

…hamisítatlan, hús-vér valóság lesz.

Ennyi év után.

Kicsúsztatta a kazettát a dobozból, aztán be a videómagnóba, és megnyomta a bekapcsológombot. Aztán a lejátszásét. Aztán hátradőlt a méretre készült, nagy, barna Lazy Boy bőr karosszéken a tölgyfa és mahagóni dolgozószobájában, és figyelte, ahogy az üres fekete befűzőszalag tovasistereg.

A befűzőszalag piszok hosszan sistergett. Howard nem bánta. A móka fele a várakozás.

Hat és fél hetet várt, amióta elküldte a csekkjét a Video Nasties magazinban feltüntetett Los Angeles-i címre.

Előtte pedig valószínűleg a fél életében erre a felvételre várt.

Már ha tényleg az volt, aminek beállították.

Howard a főiskola óta – aminek immár tíz éve – vásárolt és gyűjtött kazettákat. Olyan klasszikusokkal kezdte, mint a Vérlakoma, Az utolsó ház balra, Az ördög jele meg a jó öreg Láncfűrészes, aztán továbblépett a kevésbé ismert, hátsó polcos darabokra, mint a Cannibal ferox és A halál 1000 arca – mellesleg mindkét opus való életből származó, csonkítós, kínzós és gyilkolós felvételeket is tartalmazott, jóllehet az áldozatok leginkább állatok voltak. És végül jöhettek az igazi kuriózumok, amikkel csak a The Film Threat Video Guide-hoz és a Video Nastieshez hasonló fanzinokban találkozhatott az ember – ő pedig mindkettőre előfizetett. Ezeknek a filmeknek olyan címeik voltak, mint Gorgasm, Marcangolás és a kedvence: a Kínlódj kussolva.

Mostanra egy szekrényre való volt neki ezekből. Az említett szekrény ott állt mögötte. Ez az egyik előnye annak, ha abból élsz, hogy befektetsz. Van egy csomó készpénzed meg egy modemed, amely összeköt a Wall Streettel. A lakosztályodban maradhatsz, és telefonon intézheted az ügyeidet. Teljes diszkréció, semmi szimatoló titkárnő. Az árnyékok között tudsz maradni. Ő pedig éppen ott szeretett lenni, az árnyékok között. Befektetni egy befektetőn keresztül, aki időnként más befektetőkön keresztül végzi ugyanezt. Mintha valójában nem is létezne – kivéve, ha éppen akart. A pénz meg csak úgy dőlt, számolatlanul.

A papírösvény mindig ide vezetett, akárhogy is csinálta. Csekkekkel kiegészítve. Közben pedig sikerült megőriznie kincset érő visszavonultságát. Ami, állapította meg, valószínűleg összefüggött valahogyan az ő kis hobbijával. Kezdettől fogva.

De esze ágában sem volt szégyenkezni miatta.

Szerette a vért. Szerette hallani a sikolyokat.

Na bumm.

Világéletében… különc volt.

Na bumm.

Kintről, a könnyű tavaszi esőn át, felcsikorgott hozzá az összetorlódott New York-i forgalom zaja.

A tévé képernyője villódzni kezdett.

A KINYÍR-LAK szó megjelent, aztán eltűnt.

Semmi főcím.

Tudatában volt a felső ajkán gyöngyöző verejtéknek, a testén végigvonuló remegésnek. Ez mindig ugyanígy történt.

Előrehajolt.

Meglepő módon a másolat gyönyörű volt.

35 milliméteres, gondolta. Filmre vették fel. Nem videóra. Egyáltalán nem szemcsés. Szép tiszta kép.

Az időt sem húzták. Semmi felvezetés. Csak egy félközeli valami motelszobáról, amilyet szerte az Államokban találni, de nem a szörnyűségesen lepukkant fajtából, benne egy ágy és egy fésülködőtükrös komód, balra pedig a fürdőszoba… Aztán bevezetnek egy lányt az ajtón, a hátát mutatja a Richard „Rafkós Ricky” Nixon-maszkoknak, a rövid ujjú pólóknak és a farmernadrágoknak – az egyik kibuggyanó sörhas nagyobb, mint a másik.

A lány kábultnak tűnt, mintha be lenne drogozva, a fejét lógatva sodródott az ágy felé, a két karjánál egy-egy férfi tartotta egyenesben, miközben a harmadik kiment a képből, vélhetőleg, hogy ellenőrizze a kamerát.

A lány szőke volt, és vékony, konzervatív ruházatot, tengerészkék szoknyát és csinos fehér blúzt viselt, úgy nézett ki, mint egy stewardess vagy hasonló, jó csípővel és nagyon jó lábakkal, ő egyelőre csak ennyit látott belőle. Továbbra is a hátát mutatta a kamerának.

Már el bírt volna viselni egy közelit.

Nem tudta, miért, de úgy érezte, hogy a lány arca is dögös lesz.

A férfiak az ágy túloldalához vezették, és ott leültették. A lány ekkor rögtön a párnára hanyatlott és beletemette a fejét, miközben az egyik vadbarom átnyúlt előtte, és nevetve kigombolta a blúzát – a hangsáv zajos volt, zagyva, közel sem olyan jó, mint a kép –, és mondott valamit a cimborájának, ahogy kiráncigálta a blúzt a lány szoknyájából, aztán leemelte előbb az egyik karjáról, aztán a másikról.

A lány lenge, fehér selyem melltartót viselt, a melle szerény méretű volt, és hegyes. Pont, ahogy ő szerette.

Egyes Számú Rafkós Ricky a hasára fordította a lányt, hogy a Kettes Számú Rafkós Ricky hozzáférjen a cipzárhoz a szoknya hátulján. A pasas ráérősen, egyesével levette a lány magas sarkúit, aztán kicipzárazta a szoknyát, megemelte kissé deréknál, és lehúzta róla. A fenekére paskolt, és felnevetett. Aztán a lábán keresztül lehúzta róla a kombinét.

A lány brazil fazonú bugyit viselt.

És most először enyhe ellenállást tanúsított, hessegető mozdulatokat tett a férfi felé, mintha valami idegesítő házi kedvenc, egy macska vagy egy kutya zaklatná az ágyon, ő pedig azt akarná távol tartani magától.

– Neeeeem – motyogta.

– Deeeee – nevetett a férfi.

Ezután átfordította az ágyon. És miközben így tett, a lány arca most először teljes egészében láthatóvá vált a képernyőn.

Howard mozdulatlanná dermedt.

Ismerte a lányt!

Kilencvenkilenc százalékig biztos volt benne! Persze csak egy villanásra látta, aztán megint elfordították tőle, de most, hogy ránézett, még a teste is ismerősnek tűnt. A lába, a melle, a nyúlánk karja, a rövid szőke haj.

Piszok sok idő eltelt azóta, és elsőre a keresztneve sem jutott az eszébe, Ella vagy Etta – nem, Greta! Hát persze. Még főiskolásként járt vele néhány hónapig, és végül lapátra tette a lányt, miután mindenféle zűrös szarság történt közöttük, most pedig eszébe jutott, hogy akkoriban Greta azt tervezte, hogy… (…édes istenem…)

…azt tervezte, hogy…

…színésznő lesz.

Jézusisten! Te jó ég, most már emlékezett rá. Tökéletesen emlékezett. Együtt látták az Élőhalottak éjszakája felújított változatát. Greta is szerette az ilyesmit. Ez volt az egyik dolog, amiben összepasszoltak. Isten tudja, hány éjszakát töltöttek azzal, hogy kuporogtak Howard bostoni kanapéján, és pontosan ilyen kaszabolós, gyilkolászós horrorokat néztek – szimulált jeleneteket, természetesen.

Most pedig ezek itt…

Atyaúristen!

Most pedig ezek itt meg fogják erőszakolni!

A szeme láttára!

Vagy esetleg csak…?

Nagy kérdés, gondolta, hogy a film tényleg azt nyújtja-e majd, amit a hirdetésben ígértek.

Unja már, hogy mindig ugyanazt kapja?
Megtapasztalná a hamisítatlan valóságot?
Tegyen próbát a videónkkal!
A KINYÍR-LAK garantáltan nem okoz csalódást!
Soha többé nem kell máshonnan magához vennie az
erőszakadagját, cimbora. Esküszünk! Az anyánk sírjára!
39,95 dollár!

Mi van, ha ez tényleg igaz?

Visszatekerte a kazettát. Újra lejátszotta a jelenetet. Aztán még egyszer. A lány feje, ahogy elfordul…

Tényleg kurvára úgy nézett ki, mint Greta.

Hirtelen kétségbeesetten vágyott egy italra.

Megállította a felvételt. A kép kimerevedve villódzott, vízszintes vonalak szőtték át.

A minibárhoz ment, és töltött magának egy whiskyt. Felhajtotta, majd töltött magának még egyet.

Elgondolkodott a lányon.

Szerette a durvulós szexet, ehhez kétség sem fért. De jézusom, sosem ennyire durván. Howard mindig azzal ugratta, hogy úgy viseli a harapásnyomokat, mint más nők az ékszereket.

És megvoltak a maga furcsaságai. Howard még fel is vett ezt-azt a mostanra ásataggá vált videókamerájával – semmi igazán brutálisat, a lány végül pedig el is lopta a felvételeket.

Elég nagy kár.

Greta istentelenül vonzó volt, és ritka jó numera az ágyban, viszont egy-két dolgát sosem díjazta igazán. Volt valami bárdolatlan és enyhén prolis a jersey-i akcentusában, a közhelyes öltözködési stílusában.

Howard nem hitte, hogy összejöhetett volna neki színésznőként a filmiparban.

Azt pedig első naptól fogva tudta, hogy a kapcsolatuk nem tart majd örökké.

Természetesen ezt nem közölte vele. Naná, miközben olyan lelkesen pörgött a faszán, és készen állt arra, hogy bármit kipróbáljon a kedvéért – beleértve a korbácsokat és a láncokat és a csipeszeket és a késeket és a bőrholmikat, mindent, ami szem-szájnak ingere. Naná, hogy nem közölte vele, amíg nem volt kénytelen.

Amíg egy nap fel nem bukkant a látóhatáron valami érdekesebb.

Fura. Annak a lánynak sem emlékezett a nevére.

Arra viszont emlékezett, hogy csúnyán alakult a kapcsolatuk vége Gretával. A lány visított és nyöszörgött és könyörgött. Párszor megjelent nála részegen, és az ajtón dörömbölt. Esdekelt.

Csakhogy Howard apját éppen akkor kezdte el kivégezni a rák, és tudta, hogy képtelenség folytatni, tudta, hogy nemsokára rengeteg pénz áll majd a házhoz, és hogy a lány nem fér bele a képbe. Azzal az akcentussal, a közhelyes ízlésével biztosan nem.

Úgyhogy búcsút vett Gretától.

Lehet, hogy most pedig örökre.

Édesisten.

Kiitta a whiskey-t, töltött magának még egy pohárral, csak hogy legyen mit kortyolgatnia, és visszament a székéhez.

Az idegei lecsillapodtak. Az alkohol terjeszkedni kezdett benne. A távkapcsolóért nyúlt, és megnyomta a lejátszógombot.

Újra peregni kezdtek a film kockái.

És előkerültek a kések.

Csak egy kés, igazából. Az egyik pasas hosszú, fűrészes élű konyhakéssel a kezében flangált, a másik fém metszőollót húzott elő a farzsebéből, amilyennel a fák ágait szokták visszanyesni a kertben, és felmutatta a kamerának.

Ami most egy-két lépéssel előbbre rukkolt. Zoomolható objektív híján a Hármas Számú Rafkós Ricky közelebb vitte az ágyhoz a tripodon.

Még mindig nem premier plán, de eggyel jobb.

A nő, aki kilencvenkilenc százalékig úgy nézett ki, mint Greta, nyögdécselt, ám semmit nem tett, hogy ellenálljon, ahogy a pasas a késsel elvagdosta a melltartója vállpántjait, utána pedig átfűrészelte középen. A mellek rezegve előbukkantak. A bimbók halvány rózsaszínűek voltak, nagyok, és fokozatosan olvadtak át a mell fakóbb szöveteibe. Pont, mint Gretáéi.

A férfi átvágta a gumírozott derékrészt, és kihúzta a bugyit a lány alól.

Mint Greta, ez a lány is valódi szőke volt.

Howard nagyot kortyolt a whiskey-ből. Ez az istenverte film nem kortyolgatásra volt kitalálva.

Az, hogy éppen Gretát nézi – hogy egyáltalán Greta lehet ez a lány –, piszkosul ráhozta a frászt. Volt ebben valami annyira kibaszott ironikus és végtelenül perverzebb mindennél, amit valaha megálmodott – vagy esetleg akár csak meg akart álmodni –, hogy muszáj volt elgondolkodnia. Az összes kegyetlen képsor. Az a sok év, mialatt ilyesmiket gyűjtött. Az összes, kutakodással teli év, de… igazából mit is keresett?

A halált, nyilvánvalóan.

Így kellett lennie. Az erőszakos halál élményét, amelyben ő egyszerre minősült megfigyelőnek és… igen, közreműködőnek is. Közreműködőnek, hiszen megvette ezt a bizonyos felvételt, és fizetett érte, sőt tulajdonképpen még finanszírozta is a dolgot, ha úgy tetszik. Elősegítette, hogy létrejöjjön. A hozzá hasonlókkal együtt.

Oké, ezerszer csinált már ilyet.

De most olyasvalakiről volt szó, akit ismert, akit orrba-szájba kúrogatott annak idején, és aki most komoly sérüléseket fog elszenvedni, és ezen muszáj volt elgondolkodnia.

Lehetséges, hogy túlvállalta magát.

Hamarosan kiderül. És nem lesz benne köszönet.

Mert Hármas Számú Rafkós Ricky megint előrébb hurcolkodott a kamerával, miközben Kettes Számú Rafkós visszatette a metszőollót a zsíros farmere zsebébe, és megragadta a lány mindkét karját – sajnálatos módon pont előtte állt, és eltakarta, a seggfej –, aztán felhúzta őket a lány feje fölé, és a csuklónál fogva az ágyhoz szorította.

A lány ellenállása lagymatag volt, még hatott a kábítószer.

Amíg Egyes Számú Rafkós föléje nem hajolt a fűrészes pengéjű, éles késsel, hogy egy X-et véssen a bal mellébe – az X közepe a mellbimbóra esett, és az előbuggyanó vér lecsorgott a lány oldalán, ő pedig istenigazából sikoltozni és vergődni kezdett, ahogy az adrenalin berúgta az ajtót, és a szart is kiverte a nyugtatóból, úgyhogy ekkor Hármas Számú Rafkós is kijött a kamera mögül, és megmarkolta a lány lábát, amíg Egyes Számú Rafkós a jobb oldalát is kivéste ugyanúgy, mint a balt.

Innentől mindhárman akcióba lendültek.

Kettes Számú Rafkós a kéz- és lábujjakat vette kezelésbe a metszőollóval, csitt-csatt, röpködtek a levágott ujjpercek az ágy fölött. Egyes Számú Rafkós képzeletgazdag, ínyenc módokat talált az eleven hús fűrészes pengéjű késsel való farigcsálására. Hármas Számú Rafkós pedig nagy általánosságban azon testrészek leszorítását kapta feladatul, amelyeken éppen munka folyt.

Howard tátott szájjal, remegve meredt a képernyőre. Rángatózó izmokkal. A whiskey-ről teljesen megfeledkezve. A székéhez szegezve.

A film teljes huszonöt percére.

A kegyelemdöfésig.

Akkor felállt a székből.

És üvöltött. A whiskey végigfolyt a padlószőnyegen.

– A picsába! A kurva anyátokat, faszszopó gecik!

Úgy döntöttek, hogy a zárójelenetet egészen közelről veszik fel.

Végre, gondolta Howard, egy közeli.

Elkuncogta magát. Az izgatottság, a szörnyülködés és az elfogyasztott whiskey egyszerre fejtették ki a hatásukat. Egy kerítésszaggató koktél.

Édes istenem, Greta, végig fogom nézni, ahogy meghalsz.

A képernyőn Hármas Számú Rafkós jojózó potrohhal visszaszaladt a kamerához, és előrébb hurcolta, míg végül mindössze szűk egy méterre állt a mostanra maszatos, véráztatta lepedőtől és rajta a csillogó vörös testtől, amely alig-alig, de továbbra is ki- és belélegzett, és mozogni próbált.

A faszi beállította a fókuszt a kamerán.

Howard pedig hirtelen két dologra jött rá. Egy, a nő nem Greta volt.

És kettő, nem egy gyilkosságot nézett.

Akkor és ott egy pillanatra meg tudta volna ölni az egész bandát, lenyomozni a tartózkodási helyüket, és miszlikbe aprítani a mocskokat, amiért ilyesminek tették ki.

Nem Greta. És nem halál.

Ó, a lány tényleg tisztára olyan volt, mintha ő lenne, nagyon hasonlított rá, de leszámítva néhány vágást meg hasonló szarságokat, az arcát nagyjából mindvégig békén hagyták, és most kiderült, hogy az orra nem stimmelt, a szeme sem teljesen, az arccsont túlságosan kiugrott, és így, hogy belegondolt, így, hogy a bűvölet megtört, rájött, ostobán hitte, hogy ez a lány lenne Greta, hiszen ő vele egyidős volt vagy talán kissé fiatalabb, a lány viszont alig hagyta maga mögött a húszas éveit – azt a kort, amelyben Greta az emlékeiben megmaradt. Totál idiótának érezte magát.

Ráadásul nehogy már ne ismerjen fel egy latexpreparátumot, ha szembejön vele!

Jó cuccok voltak. Nagyon jók. Tom Savini szintje. Valószínűleg drágák is. Szinte már-már műalkotások. Csakhogy egy mozdulatlan kamera közvetlen közelről pokoli kegyetlen dolog tud lenni, és így látni lehetett, hol ér véget az eleven hús, és kezdődik a latex, olyan tisztán, hogy akár ki is plakátolhatták volna.

Úgyhogy amikor a kés felhasította a lányt, és a kéz becsusszant abba, ami elvileg Greta mellkasa volt, és kihúzta onnan azt, ami elvileg Greta dobogó szíve volt, de az igazából se nem Greta, sem senki más szíve nem volt, ráadásul még Greta sem stimmelt, Howard már talpon is termett.

Szitkozódott. Dühöngött. Pokoli lehangoltság és csalódottság töltötte el.

Megint átvágták.

Egy héttel később arra gondolt, hogy attól még ez egy rohadt jó film lett, úgyhogy felcímkézte, és elhelyezte a gyűjteményében.

Egy hónappal később pedig meglátta őt.

Ezúttal valóban őt.

Greta a Central Park déli oldala mentén sétált, fél sarokra a férfi lakásától, amelyből ő éppen távozott, és simán átnézett Howardon, a felismerés legcsekélyebb jelét sem mutatva, ő viszont kis híján összeütközött egy taxit fogni próbáló, egyenruhás portással – mert a Greta, akire emlékezett, a filmbeli majdnem Greta természetesen vonzó nő volt, ez a Greta ugyanakkor, ez az öregebb, kecses, tökéletes lábú, Armani blézeres Greta abszolút lélegzetelállítóan hatott.

Mi a fészkes fene történt ezzel a nővel? Alig bírta kinyögni a nevét:

– Greta?

– Úristen. Howard!

És a mosolya elégnek is bizonyult, hogy a férfi vacsorázni hívja egy étterembe.

Csodák csodájára a nő elfogadta a meghívást.

A Cafe Luxembourgban az Upper West Side-on, a szarvasgombamártásos kacsa fölött Howard egy szóval sem említette neki a nemrégiben átélt igen-igen különös filmélményét, viszont töviről hegyire beszámolt a befektetési bizniszről – mármint hogy mekkora élvezet durván megszednie magát az embernek, amikor jó döntéseket hoz. Azt természetesen elbagatellizálta, hogy mennyire dühítő az időnként óhatatlanul bekövetkező pofára esés. Történetekkel traktálta a nőt arról, hogy mekkorát ment az Apple és a Nintendo részvényeivel, vagy hogy milyen jó ütemben szabadult meg az Exxontól.

És Greta mivel foglalkozik? – tudakolta.

Nos, a filmekben tényleg nem jött össze neki. Ennyit persze Howard magától is ki tudott találni. Pár évig Los Angeles környékén tengett-lengett, aztán ingatlanközvetítőnek állt. De más dolgokat is csinál, mondta, mellékfoglalkozásként. És ránézésre volt mit a tejbe aprítania.

Nem, nincs férjnél.

Nem, vőlegénye sincs.

De még csak egy barát se a láthatáron. Legalábbis olyan nem, akiről szót akart volna ejteni.

Howard önkéntelenül eltűnődött, vajon még mindig olyan bevállalós-e a hálószobában, mint amilyen annak idején volt. A gondolattól sokkal jobban összefutott a szájában a nyál, mint a kacsától, pedig a kacsát itt készítették a legjobban.

Akár ki is derítheti az este folyamán.

Látta, hogy a nő még mindig vonzónak találja őt. A testbeszéde, ahogy ránézett, ahogy hallgatta, minden erre utalt. Nos, elvégre az is volt. Akkor meg miért ne?

Greta pedig… végképp gyönyörű látványt nyújtott. A siker szépítette meg, gondolta Howard. A durva városi él teljesen eltűnt a hangjából. Ami viszont maradt, az a mély, doromboló tónus… vad, meleg éjszakák a karibi partokon, dzsungelre néző teraszok, hőség és verejték és különös, egzotikus szenvedélyek – ilyesmik jutottak róla az eszébe.

Dél felé hajtottak a limuzinnal az étteremtől, Greta szállodájához. A színházakból a Broadway és a 8. sugárút mentén éppen kiáramlott a közönség, és sűrűn hömpölygött a forgalom. Pezsgőt kortyolgatva beszélgettek. Alig rémlő, régi közös ismerősökről. Félúton a céljukhoz, a dugóban megrekedve a nő föléje hajolt, és finoman végigsimított az ajkával az ajkán. Aliage vagy valami hasonló parfüm enyhe illata lengte körül. Az ajka puha volt, dúsabb, mint ahogy emlékezett rá.

– Feljössz?

– Hogyne. Még szép.

Howard le volt nyűgözve. A szálloda az egyik legjobbnak számított a városban, és Greta nem érte be kevesebbel a penthouse-nál.

Felérve a lakosztályhoz a nő kinyitotta az ajtót, és beléptek a sötétségbe, Greta pedig odafordult hozzá, a karjába vetette magát, a szája forró volt, és édes, aztán kibontakozott az ölelésből, kulcsra zárta mögötte az ajtót, és villanyt gyújtott, mire előbukkant a hatalmas, csillogó-villogó nappali. Levette a blézerét, és megállt a férfi előtt mosolyogva, aki arra gondolt, milyen furcsa, hogy most itt van, és szeretkezni fog egy nővel, akiről alig egy hónapja azt hitte, mindjárt meghal – ráadásul szörnyű halállal – az ő tévéképernyőjén.

Az élet igen fura.

– Örülök, hogy itt vagy – szólalt meg Greta, és feléje lépett.

– Hidd el, hogy én is.

– Tudod, időbe telt.

Éppen meg akarta kérdezni, hogy mégis mi?