Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

1. KRÜGER BEJ

2. FURCSA ESKETÉS

3. A BETEMETETT KARAVÁN

4. A »SIVATAG ÚRNŐJE«

5. ALLAH HU-HU-HU!

6. AZ ÖREG SEJK

7. AZ ÖKÖLHARC

8. CÉLLÖVÉS

9. KITASZÍTVA

10. FONTOS ELHATÁROZÁSOK

11. HALEF DUZZOG

12. A »KÖVEK ÁGYA«

13. HADITERV

14. TÖNKREVERVE!

15. AKI MÁSNAK VERMET ÁS

16. TARIK KITESZ MAGÁÉRT

17. AKI ROSSZUL SZÁMÍT

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Karl May

AFRIKAI KALANDOZÁSOK

fordította:
Lándor Tivadar

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-206-1 EPUB
ISBN 978-963-678-207-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

A mű eredeti címe:
Krüger Bei
Satan und Ischariot II.

első kiadás: 1897
az elektronikus változat az 1935. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Carl Haag (1820 – 1915) Pihenés a sivatagban három tevével
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1.
KRÜGER BEJ

- Szihdi, megpukkadok, ha nem mondhatom meg! Hetek óta hordom magamban, mint tyúk a tojást! De most már nem bírom tovább.

Aki így beszélt - ki lehetett más, mint szolgám, Halef, akivel az észak-afrikai Aures-hegység szakadékaiban vándoroltam és néhány napja a Sott el Dzseriden - a feneketlen sómocsárban azt a szörnyű kalandot éltem át, amely A sivatagban című útirajzom olvasóinak is emlékezetes.

Felkerestem volt a török vekilt Kbilliben, hogy ítéletet kérjek tőle az ellen a gonosztett ellen, amelyet Hamd el Amazat a sotton elkövetett és kártérítést szerezzek állatainkért, amelyek a feneketlen sómocsárban vesztek bele.

Most útban voltunk Tripoliszon és a Kufarah- oázison át Egyiptom felé.

A sómocsártól délre, a merazig törzs területén, kabirt - vezetőt - fogadtam fel, hogy vezessen bennünket a homra beduinokhoz, akiknek legelői Tunisz és Tripolisz határa mentén terültek el.

Itt a határterületen történt, hogy Halef, aki szokása ellenére hosszú ideig hallgatott, megszólalt, ahogy az előbb leírtam.

- No bökd ki! - feleltem én Halef kitörésére.

- Szihdi, te olyan ember vagy, amilyennel még nem találkoztam. Szelíd és jó és mégis olyan erős és bátor. De hiányzik neked valami, ami nélkül igazi férfi nem lehet meg.

- No mi az? - kérdeztem most már kíváncsian.

- Nincs neved.

- Már hogyne lenne!

- Nincs! Nincs olyan neved, amilyent nálunk minden valamirevaló ember visel.

- Hát nem elég ez a név: Kara ben Nemzi?[1]

- Hát ez is név?! Mesélted nekem, hogy hazád oázisain százezrek, milliók élnek. Ben nemzi valamennyi. Ez a név hát semmi. Lehelet, mely elvész a szélben, madárszárny nyoma a sivatag homokjában.

- De hisz te magad adtad nekem!

- Uszkut - hallgass! - szólt közbe haragosan. - Az régen volt! Most már jobban ismerlek és tudom, hogy több, jobb nevet érdemelsz.

- Nekem ez is elég!

- Ne mérgesíts, uram! Jól tudod, mire gondolok, csak tetteted magadat. Mérkőzhet a te neved az enyémmel, amely így szól: Hadzsi Halef Omár ben Hadzsi Abul Abdám ibu Hadzsi Davuhd al Gosszarah?

- Nem, - feleltem mosolyogva - nem mérkőzhet.

- Hát nincs apád, apád apja, apád nagyapja, akinek dicsőséges nevét a magadéhoz fűzhetnéd, hogy mindenki tisztelettel nézzen rád?

- Ha csak erről van szó! Fölvehetem a dédüköregapám nevét is - mondtam nagyot nevetve.

- Uram, te csúfolódol! - tört ki Halef mérgesen.

- Nem én, csak azt tartom, hogy nem a név teszi az embert, hanem az, hogy mennyit ér.

Halef kiegyenesedett a nyeregben, hátravetette a fejét és kacagott.

- Hallgass! Hallgass! Érted is te, mennyit ér valaki?!

Rászóltam.

- Halef, ne feledd, hogy én vagyok az úr, te a szolga!

Ez hatott. Magába roskadt és sokáig komoran hallgatott.

Végre megsajnáltam és megszólítottam.

- Hát ennyire fáj neked az én nevem? Felragyogott az arca, hogy újra beszélhet.

- Hogyne fájna, mikor te védelmem alatt annyi hőstettet hajtottál végre s a neved mégis olyan rövid, mint egy közönséges emberé.

És elkezdte felsorolni a sivatagban átélt kalandjainkat.

- Hagyd el! - szóltam rá, mert nem akartam Isten tudja hányadszor végighallgatni dicső tetteink litániáját. - És ne beszélj többet a nevemről. Az algíri hősnek, Abd el Kader-nek is csak két neve volt. És két neve volt a szultán el kebihr-nek, Napóleon és Bonaparte. És mégis nagy ember lett.

Halef elnémult erre az érvre s egy darabig némán ügetett mellettem.

Láttam, hogy valami feleleten töri a fejét s nemsokára ki is robbant a mondókájával:

- De azért mégis megtérítelek a próféta igaz hitére!

Hát megint itt vagyunk! Az egész névhistóriát csak azért vetette fel, hogy áttérhessen a vallás kérdésére.

A kicsi Halef! Jó fiú volt és bátor legény, de az volt a rögeszméje, hogy engem, a keresztényt, áttérít Mohamed vallására. Most is ezzel próbálkozott, talán már századszor.

Már éppen le akartam torkolni, mikor közbejött valami. A kabir, aki néhány lépésre előttünk lovagolt, szólt hátra és kinyújtott jobbjával kelet felé mutatott. Az eddig sivár pusztaságon most egyre több zöld fű ütközött ki. Bokorcsoportok bukkantak fel, biztos jeléül annak, hogy víz van a közelben. Megálltunk egy kis emelkedésen, ahonnan végigláthattunk az egész síkságon. Egészen hátul, az ég peremén, néhány fekete pont tűnt fel és gyorsan nagyobbodott. Ezekre figyelmeztetett minket a kabir.

A közeledő lovasok szemlátomást szintén észrevették minket, mert széles vonalba fejlődtek s úgy vágtattak felénk. Kitaláltam szándékukat: be akartak minket keríteni. Mivel semmi okom sem volt, hogy kerüljem a beduinokkal való találkozást, fegyverrel kezünkben nyugodtan vártuk őket.

Jöttek is, mint a szélvész. Középen erőteljes, izmos arab lovagolt. Ruhája semmiben sem tért el a többiétől. Tevekötél a derekán, datolyarostból font zsinór a turbánján. De a szürke, amelyen lovagolt, a legtisztább fajló volt. Színe az a sajátságos szürke volt, amelyet azoknál a lovaknál találni - amelyek Mohamed, a próféta kedvenc paripáitól származnak. Ezeket a lovakat éppen azért az egész mohamedán világban szentnek tartják, és ritkán, de akkor roppant nagy áron adják el.

Ilyen paripán közeledett ez az arab, nyilván a törzs főnöke, a sejk. A jobbján vágtató lovas vaskos, zömök alak, alatta is pompás paripa, telivér fekete. Válláról fehér beduinköpeny lengett, de alóla aranyzsinóros egyenruha tűnt elő, amit rögtön észrevettem, mikor a lovas mintegy száz lóhossznyira ért tőlünk.

Valami sejtelem fogott el. Hamar felkaptam haikomat, beduinköpenyem csücskét s eltakartam vele arcom felső részét. Fölösleges, hogy az egyenruhás férfiú rögtön rám ismerjen. Mert ha nem csalódtam, ehhez a zömök termethez erősen vörös arc, nagy bajusz és minden látszólagos nyerseség mellett is nagy adag jólelkűség tartozott. Nem lehetett az más, csak régi barátom, Krüger bej, Mohamed esz Szádok tuniszi basának fővezére, a seregek ura, akivel néhány év előtt találkoztam egyik tuniszi kalandom során.

Csodálkoztam, hogy ilyen messze délen látom őt viszont. Mert ez már nem volt a tuniszi basa birodalma. Mit kereshet Krüger bej egy beduin törzsnél, amely nem ismer maga fölött urat s amelynek rablótámadásait maga Szádok basa is »ajándékokkal« hárítja el?

Nem értem rá ezen elmélkedni, mert a lovasok már itt is voltak. Száguldva robogtak felénk s csak mikor lándzsáik hegye szinte már elért bennünket, rántották vissza lovaikat olyan erővel, hogy azok felágaskodtak s aztán elrohantak mellettünk. Mi ismertük már ezeket a nagyszerű lovasmutatványokat s a szemünk se rebbent meg. A lovasok megzabolázták paripáikat és körbe sorakoztak körülöttünk.

Az, akit én a sejknek néztem, komor tekintettel nézegetett bennünket s aztán hozzám fordult, mert nyilván engem tartott hármunk között az előkelőbbnek.

- Ki vagy te?

- Idegen.

- Azt látom. Ha nem lennél idegen, ismernélek. Mi a neved?

Semmi kedvem se volt, hogy így kikérdezni hagyjam magamat. Az első találkozás dönti el, hogy ezek a fél vad emberek megbecsülik-e az embert, vagy se.

- Még nem tudom a te nevedet! - feleltem nyugodtan.

- Allah elvette az eszedet! Úgy gondolod, hogy én mondjam meg a nevemet s akkor megtudom a tiedet?

- Úgy bizony!

- Ki vagy te, hogy ilyet mersz mondani? Tudd meg, hogy én vagyok e vidék ura és parancsolója, tőlem függ élet és halál, a te életed is.

- Tévedsz. Az én életem Allahé és az enyém. Allah adta, és én meg tudom azt tartani, amíg ez az ő akarata.

Láttam, hogy a beduinok feszülten figyelik a jelenetet és nézik fegyvereimet. A sivatag lakója született rabló és csak az van nála biztonságban, aki el tudja érni, hogy a vendége legyen.

- Nagyon büszke vagy - szólalt meg az arab haragosan. - Nem vitatkozom veled. Itt van ez, akit ismerek. Annak felelnie kell. És vezetőnkhöz fordult: - Ki ez az ember?

- Nem tudom. Ő megfizet és én vezetem őt. Mi közöm a nevéhez? Kérdezd meg tőle!

- Hová kell őt vezetned?

- Hozzád.

- Hozzám? Az el homra-törzs harcosainak főnökéhez?

- Igen.

Ez az ember valóban e terület ura, a sejk. Akkor nem szabad a húrt tovább feszítenem.

- Ha valóban te vagy a homrák sejkje, akkor kész vagyok neked felelni.

- Már előbb is kötelességed lett volna!

- Nem, én előbb voltam e helyen, mint te, s aki később jön, annak kell előbb köszönteni a másikat. Te pedig nem köszöntél. Hogy feleltem volna hát neked?

- Büszkén beszélsz, mintha sejk lennél. De beláthatod, hogy mint e vidék ura, joggal kérdezem a nevedet.

- Belátom. És ezért meg is mondom. Nevem...

- Hagyd, uram! - szakított félbe Halef. - Engedd meg, hogy én mutassalak be.

Majd a sejkhez fordulva így folytatta:

- Ez a nyugatról való nagy hős, aki arra kér, hogy fejét sátraidban hajthassa pihenőre, olyan hosszú nevet viselhetne, mely a földtől a csillagokig ér. De ő jobbnak tartja, hogy egyszerűen Kara ben Nemzinek nevezi magát. Vezetőnket, aki a merazig törzs fia, már ismered. Én azonban, ez idegen barátja és oltalmazója, a hadzsi Halef Omár ben hadzsi Abul Abdám ibn hadzsi Davuhd al Grosszarah vagyok!

Ha Halef azt hitte, hogy azzal, hogy bemutatott, nagy hatást tett a sejkre, akkor bizony nagyon csalódott. A sejk sötét pillantást vetett rám.

- Ez az ember azt állítja, hogy te Nyugatra való vagy. Igaz ez?

- Igaz.

- Akkor te nem is vagy a próféta követője, hanem átkozott gyaur?

- Ha ez azt jelenti, hogy keresztény vagyok, akkor igazad van. De az »átkozott gyaur« kifejezést visszautasítom.

A sejk megvetően mosolygott.

- Hogy tudnád megakadályozni, hogy tovább is így nevezzelek?

Kezemet sokatmondó mozdulattal fegyvereimre tettem.

- Azt majd tapasztalnád.

- Azt akarod, hogy nevessek? Mit tehet egy gyenge frank a sivatag tíz vitéz fia ellen? De végezzünk röviden: gyaur számára nincs hely a homrák sátraiban.

Mondottam már, hogy a beduinok megérkezése pillanatában főképp az az egyenruhás férfiú keltette fel figyelmemet, aki a sejktől oldalt állott.

Valóban ő volt az, régi barátom, az egykori idegenlégió béli katona, s most a tuniszi testőrség parancsnoka, Krüger bej, az öreg brandenburgi nyelvficamító.

Örültem a meglepetésnek, amely az öreget érni fogja, ha rám ismer, s biztos voltam benne, hogy ez a pillanat fordulatot idéz elő,

Épp ezért gondtalanul mosolyogtam.

- Én pedig azt mondom neked, sejk, hogy nem fogod tőlem megtagadni a »marhabá«-t.[2]

A. sejk ámulva nézett rám.

- Masallah! Hogy merészelsz nekem ellentmondani, idegen?! A próféta szakállára esküszöm, hogy…

- Ne esküdj, sejk, mert esküdet nem tudnád megtartani. Vagy meg akarod-e szégyeníteni vendégedet, akit oldaladon látok?

- Vigyázz a nyelvedre, idegen! Mi köze, a bejnek hozzád?

- Majd ő megmondja neked, milyen megalázás lenne az neki, ha te engem, az ő barátját, a vendégjog megtagadásával megsértenél.

A testőrség parancsnoka figyelemmel hallgatta a párbeszédet. Vörös arcán most nagy meglepetés cikázott át. Fürkészve nézte félig eltakart arcomat.

- Azt mondod, hogy a barátom vagy? Nem ismerlek!

- Annyira megváltoztam, hogy meg se ismer? - kérdeztem németül s hátravetettem beduinköpenyem csücskét, amely arcomat eltakarta.

- Isten hozta, ezredes úr! Örülök, hogy jó egészségben látom!

Krüger bej tágra nyitotta szemét, mintha kísértetet látna. Aztán elkapta a kezemet s úgy szorongatta öklei között, hogy szinte fájt!

- Mennydörgetés! Ön! ön az! Allah nagy! Ezt lassúdadon látom! Ez aztán a meglepetés! Itt a kezem és mondok magának egy üdvözlégy! Áldás arculatocskájára itt ezen a környéken!

E pompás nyelvpróba után a sejkhez fordult, s elmondta neki, hogy én vagyok az egyik legjobb barátja.

A helyzet egyszerre megváltozott. A beduinok ábrázata barátságosabb lett, a sejk pedig kezét nyújtotta felém.

- Bocsáss meg! Ezt nem tudhattam. Habakek - hozott Isten! Ha a táborba érünk, sót és kenyeret eszel majd velem és megosztod poharamat. Barátaid az én barátaim és ellenségeid az én ellenségeim lesznek!

A sejk intésére szétnyílt a kör és a menet megindult a tábor felé.

A beduinok szilaj vágtában száguldtak. Vezetőm hozzájuk csatlakozott.

Krüger bej és én hátramaradtunk. Halef mellettünk lovagolt, de egy szót sem értett beszélgetésünkből, amelyet a bej mindenáron az ő torzított német nyelvén akart folytatni.

- Így ni! - mondotta. Most vagyunk egyedül és beszélhetünk magunkkal és nincs semmi zavargás. Szóval maga megint itt! Mit keres ezen a veszedelmes vidéken?

- Amit mindenütt. Hisz tudja, azért utazom, hogy országokat és népeket megismerjek.

- Jól bömböl, öreg oroszlángyilkos! Hát még mindig ugyanazonos?! Nekem nehéz feladat itt van!

- Szerencsésen elvégezte?

- Kitűnő! Sok lovat vásárvettem a basa udvari istállójának.

- Ugyan! Ezért jött ide, ennyire délre? Ezt az északi törzseknél is elvégezhette volna.

Krüger bej furfangosan mosolygott.

- Ha nehéz feladat van lenni emberekkel, akiket óvatosan jó lesz kezelni, akkor ajtóval tör be a házba? Ugye így mondják otthon nálunk?

- Hát nem ajtóval a házba! - nevettem én.

- Na éppen annak okáért! A lovakat vettem csak látszatra, de teljesültem a basa minden kívánságára.

- Szóval már nem sokáig marad itt?

- Holnap elutazok, ha vettem magamnak feleség.

Meglepetve néztem rá.

- Igenis és mindenképp - felelt ő arckifejezésemre.

- De hisz beduinlányokat nem lehet eladni!

- Nem, nem. De van itt egy vendég a tuareg-törzsből. Ezek néha eladják asszonyok és leányok. A fickó hozott magával két leány, akik az egyik olyan ábrázolat, mint egy angyal.

- Szóval asszonyt vesz a házhoz?

- Kérem, ne gondolja semmit. Később majd megmagyarázok. Most már itt a tábor.

Csakugyan mikor egy kis emelkedés tetejére értünk, két hosszú sátorsor jelent meg előttünk. Körülötte nyájak és csordák legeltek, az egyik oldalon lovak és marhák, a másik oldalon tevék és juhok.

Mikor a táborból megpillantottak, egyszerre nagy mozgás keletkezett, s csakhamar sűrű lovascsapat vágtatott lövöldözve és ordítozva felénk.

Ez volt a beduinok szokásos üdvözlete. Mikor pedig végiglovagoltunk az utcán, minden sátorból asszonyok és leányok tódultak ki, hogy megnézzék a vendégeket.

Az egyik sátorból egy férfi lépett ki, aki élesen vizsgált minket. Arab volt, de nyilván néger vér is folyt ereiben. Ez az ember kétségtelenül targi. A tuareg szó ugyanis többesszám az arab nyelvben és az egész törzset jelenti, míg a törzs egyes tagja targi, egyesszámban.

Ezen az emberen csak piszkos ing lógott, amelynek bő ujjaiból sötétbarna izmos karok kandikáltak elő. Mindegyik csuklóján vékony láncon erős kétélű kés lógott. A targik ugyanis a küzdelemben átölelik ellenségüket és ölelve döfik a két kést hátába.

Abban a pillanatban, amikor közelébe értünk, a sátor nyílásában egy leány jelent meg. A targi hirtelen feléje fordult.

- Mit jut eszedbe? - ordított rá mérgesen. - A gyehenna minden sátánjára! Takarodj be! Mert beléd eresztem késemet.

A leány ijedten ugrott hátra és eltűnt.

A pillanat rövidsége mellett is felötlött a sajátosan szép leány arca és alakja. Fátyol nélkül volt. Egész megjelenése, arcának színe, sudár alakja előkelő származásra vallott.

Úgy tűnt fel nekem, hogy nagy sötét szeme könyörögve néz reám. De bizonyára tévedtem: mit is kérhet tőlem, az idegentől, egy arab leány, amit a maga törzsének férfiai meg ne tennének neki?

Mikor elhaladtunk a sátor előtt, Krüger bej megbökött.

- Látta ezt a leányt? Hogy tetszik?

- Nagyon szép.

- Ugye? Ezt veszem meg. Azaz, hogy minek utána szabad beduinlány, nem vásárolhatom őt, hanem feleség kell venni.

Gondolkodott egy darabig, aztán így folytatta:

- Megsúgok magának a titok. Nem magamnak veszek feleségül, hanem Mohamed esz Szádok tuniszi basának. Ennek okáért mindjárt az esküvőn megveszem a válási bizonyítvány is.

- Mikor lesz az esküvő?

- Még ma este.

A beszélgetést nem folytathattuk, mert egy nagy sátor elé értünk, ahol a sejk várt minket. Elég díszes sátor volt, amely előtt a sejk megállított minket és így szólt:

- Szállj le effendi és lépj szegény sátramba. A tied az és a szolgádé.

Leugrottam a lóról. Egy félig elfátyolozott nő sót, egy datolyát és egy darab kovásztalan kenyeret hozott egy fatányéron, s hozzá egy csésze vizet.

- Egyél-igyál velem! - mondotta a sejk.

Elfeleztük az italt és az ételt. Ezzel az arab vendége lettem, aki a sivatag ősi szokása szerint ezentúl köteles volt értem mindent megtenni. Persze Halef is beletartozott a vendégjogba.

Krüger bej elbúcsúzott tőlünk, ő külön sátorban lakott.

A sejk bevezetett minket sátrába, s aztán kiment, hogy vacsoráról gondoskodjék. Halef rögtön megragadta az alkalmat és kikérdezett Krüger bej felől.

- Azt mondtad, hogy a bej a te országodból származik?

- Azt, ő is német.

- Csodálom, hogy egy nemzi, egy hitetlen ilyen nagy állást tölt be egy igazhívő országban.

- Ő már nem hitetlen te szerinted: fölvette a te prófétád vallását.

- Masallah - Isten csodája! Mit hallok! Igazhívő fia lett a prófétának! És én gyaurnak tartottam, már az orra miatt is.

- Az orra miatt?

- Igen, uram! Az orra olyan vörös, hogy azt hittem, szereti az italokat, amiket a próféta eltiltott. Ezt pedig igazhívő nem teszi.

Magam is úgy véltem, hogy ital tekintetében gyengén áll derék földim igaz hite. De ezt nem árultam el Halefnek.

- Nem követnéd te is e férfiú példáját, uram, és nem térnél át a mi prófétánkhoz? Az ő példájából láthatod, aki azelőtt a komló és az árpa szolgája volt, milyen nagy embert csinál a Korán, a mi szent könyvünk, abból, aki felesküszik rája.

Már megint vesszőparipájára ült az én derék Halefem. Szabadulni akartam térítő kísérleteitől és elindultam, hogy végigjárjam a duárt, a falut. De Halef utánam kiáltott:

- És mégis megtérítelek a próféta hitére, akár akarod, akár nem.

[1] Károly, a németek fia. (a Fordító megj.)

[2] Marhaba, arab szó = Isten hozott. (a Fordító megj.)

2.
FURCSA ESKETÉS

Lassan lépdeltem a sátrak közötti utcán. A targi és a szép leány járt az eszembe. Egyszerre egy nő lépett ki a sátrak közül és intett nekem, aztán megfordult és hirtelen eltűnt a sátrak mögötti bokrok között.

A dolog meglepett. Mégis utánamentem. Várt reám a bokrok mögött. Ráncosképű öreg nő volt, arca rokonszenves, de most félelem és gond ült rajta.

- Ne haragudjál uram! - szólt hozzám.

- Mit kívánsz?

- Allahra kérlek, ments meg engem és az úrnőmet.

- Ki a te úrnőd?

- A beni abdán törzs híres sejkjének leánya, - Hát akkor, hogy kerül ide?

- A sivatagban utaztunk, ahol a tuaregek megtámadtak. Megölték kísérőinket, minket elfogtak. Egyikük a tengerpartra akart vinni minket, hogy ott eladjon.

- Hogy mertetek ilyen utazásra menni?

- Mázr-ba, Egyiptomba akartunk menni.

- Allah! Nagy utazás ez két nőnek.

- A szívünk vitt rá. Hallottál már a khanumról, a sivatag úrnőjéről?

- Nem én.

- Ő úrnőm nővére és Mázr határán lakik. Hozzá indultunk.

- Mi a neve úrnődnek?

- Hiluja.

Ez annyit jelent »az édes«, és igazán ráillett a szép leányra, akit láttam.

- Férjnél van úrnőd?

- Nem, uram.

- Van jegyese?

- Nincs. Szíve még nem választott.

- Miért fordul éppen hozzám?

- Látott téged és bizalom támadt benne irántad. Mentsd meg őt és vele engem is.

- Mondd meg úrnődnek, hogy szívesen megteszem, és hogy a targi egyedül fogja elhagyni a tábort. Krüger bej, a tuniszi testőrség főparancsnoka itt van és meg fogja őt vásárolni. Majd beszélek vele s talán szabadon ereszti. Legyetek hát okosak, nyugodjatok bele mindenbe, amit a targi akar s akkor hamarosan szabadok lesztek.

- Követni fogjuk tanácsodat. Köszönöm uram 1 De most mennem kell. A targinak nem szabad sejtenie, hogy beszéltem veled.

Nesztelenül osont el. Én nagy kerülővel tértem vissza a sátrak közé. A sejk már várt, vacsorára hívott, amelyet a sátorban költöttünk el.

Evés után felkerekedtünk és kimentünk a beduinok közé, akik ropogó nagy tűznél fogyasztották vacsorájukat. Egyszerre két lovas ügetett be a faluba. Egyikük leugrott a lóról és a sejkhez lépett.

- Itt van a mullah, a pap. Megtaláltam Sinaunban.

A másik lovas is leszállt, méltóságteljesen a tűzhöz lépett és kezeit áldásra emelve így szólt:

- Asszalam alejkum - béke legyen veletek! Aztán se szó, se beszéd, leült a nyárson sült pecsenye mellé, tíz ujjával tépdesett le róla darabokat és a szájába tömte. Mikor már annyit evett, hogy az állkapcsa is fájt a sok rágástól, zsírtól csöpögő ujjait beletörölte kaftánjába és így szólt:

- Hol van az az ember, aki feleséget akar venni?

A sejk Krüger bejre mutatott. A mullah végignézett rajta.

- Szemem már látott téged valahol. Nem Krüger bej vagy, a testőrségek főparancsnoka?

- Az vagyok.

- Teljék örömöd a feleségedben, akit magadnak veszel. Kezdjük meg az esketést.

Előhozták a targit, aki a teljesen lefátyolozott menyasszonyt hozta magával:

- Hogy hívják a menyasszonyt?

- Hiluja.

Vagy talán azt mondta: Haluja?

A targi a név első szótagját olyan érthetetlenül mondotta ki, hogy Halujának is lehetett hallani. De ez senkinek se tűnt fel.

- Kezdjük hát!

A targi azonban előbb tudni akarta, mennyit kap a leányért. Mert azon a vidéken nem a leány visz hozományt, hanem a kérő a leány apjának vagy gazdájának fizet a leányért.

Hosszas alkudozás után 250 Mária Terézia-tallérban egyeztek meg. (A Mária Terézia-tallér századok óta a legértékesebb pénz Észak-Afrikában.)

Alighogy ez megtörtént, a mullah ott a szabad ég alatt elkezdte a szertartást. Elmondta a Korán megfelelő szúráját, szakaszát, megkérdezte a menyasszonyt és a vőlegényt, akarnak-e egymáséi lenni és ezzel a szent szertartás véget ért. A »menyasszony« egész idő alatt mozdulatlan volt és egy szót sem szólt. Az igent is, ez utólag jutott eszébe, nem ő mondotta ki, hanem gazdája, a targi, aki különben Ben Hamalek névre hallgatott.

A mullah közben nagy bajlódással megírta a házasságlevelet. Krüger bej nyugodtan zsebre tette és aztán ezzel a kérdéssel fordult a paphoz:

- Mondd, ó mullah, mikor válhatok el?

A mullah tágra nyitotta szemét, s azt felelte:

- Ha akarod, elvégzem ezt is.

És ezzel elmondotta a Korán hatvanötödik szúráját. Aztán habozva nézett Krüger bejre. Nem csoda. Hisz ilyesmi még nem történt vele - esküvő és válás egyszuszra. De Krüger bej komoly maradt, s így a mullah eltökélte magát:

- Mondd háromszor, ó bej: elmehetsz!

A bej követte az utasítást, mire a mullah kimondta a válást.

Alig bírtam visszatartani a nevetést, de az arabok mulatságos komolysággal nézték végig a furcsa szertartást. Krüger bej ezután datolyából és lagmiból[1] álló lakomát adott a törzs tiszteletére.

Ben Hamalek, a targi se nem evett, se nem ivott. Mihelyt megkapta a pénzt, eltávozott. Én kezembe vettem a házasságlevelet és megnéztem a tábortűz fényénél.

Egyszerre szemembe ötlött valami.

- Itt az áll Haluja. Nem Hiluja a menyasszony neve?

- De az - felelte Krüger bej.

Már előbb is feltűnt nekem, hogy a targi az esketésnél Haluját mondott.

- Bizonyosan elszólta magát, s a mullah úgy írta, ahogy hallotta.

Nem tetszett nekem a dolog. Egyszerre átcikázott rajtam egy gondolat. Hátha?... No de ha valakit becsaptak, nem tartozik rám.

Felkerekedtem és nyugovóra tértem. Halef is utánam jött.

A nap fáradalmai után hamar elaludtam.

De nemsokára arra riadtam fel, hogy valaki erősen ráz.

- Ki van itt?

- Én, Halef. Kelj fel gyorsan, uram, elszabadult a sátán!

Felugrottam és kiléptem a sátorból. A duárban teljes csend. Semmi se igazolta Halef szavait.

- Hadd mondom el gyorsan, uram! - lépett hozzám Halef. - Rosszul aludtam. Álmodtam Hilujáról meg Halujáról, hogy Hiluja nem is Hiluja, hanem Haluja. Erre felijedtem álmomból, nem tudtam tovább aludni. Kimentem sétálni. Önkéntelenül a targi sátra felé mentem. Ott megálltam. A sátorban semmi nesz. Ez gyanús volt. Benéztem s láttam, hogy a sátor üres. Hova lett a targi? - villant át agyamon. Rögtön ki siettem a faluból abba az irányba, ahol az állatok legeltek.

A bokrok között kellett áthaladnom. Éppen ki akartam lépni közülük, mikor két férfit láttam közeledni, akik egy hosszúkás terhet cipeltek. Az egyik a targi volt. Én megálltam a bokrok között és halottam, amint az egyik férfi azt mondta: - A te lovad jó, de az enyém rossz. Magamnak majd a sejk híres paripáját veszem, Hilujának pedig a »seregek ura« fekete ménjét. - Ezzel eltűntek. Én pedig ide rohantam, hogy felköltselek.

- Jobb lett volna, ha elibük vágsz és figyelmezteted az őröket - szóltam közbe. - De most nincs idő vitatkozni. Siess a sejk és a bej sátraihoz és értesítsd őket. A többi az én dolgom.

Otthagytam őt és beugrottam sátramba pisztolyomért, aztán ki a szabadba és két lövést adtam a levegőbe.

Egy szempillantás alatt az egész tábor talpon volt. A férfiak kirohantak a sátrakból.

- Tolvajok! Rögtön ki a csordákhoz!

Mindenki arra felé rohant. Egyszerre a táboron kívül pokoli lárma tört ki. Segélykiáltások hangzottak, puskák ropogtak. A sejk és Krüger, akiket Halef már értesített, szintén arrafelé rohantak. Magamra maradtam. Én nem vesztettem el a fejemet. Első dolgom volt, hogy megnéztem a sátrat, amelyben Hiluja pihent. Bekiáltottam:

- Hiluja?

- Nem, uram, Haluja vagyok. Miért lövöldöznek?

És kilépett a sátorból. Fátyol nélkül volt. Az éjjeli félhomályban is megismertem, hogy az öreg beduin nő áll előttem, Hiluja szolgálója.

- Hát így vagyunk! Ilyen csalás! Menj vissza a sátorba és maradj ott, amíg visszajövök.

S már rohantam is abba az irányba, ahol fáklyafényt láttam. Teljes zűrzavarban volt ott minden.

- Eltűnt! - ordított a sejk kétségbeesetten.

- Kicsoda? A targi?

- Nem, a szürkém! Allah kárhoztassa a tolvajt a gyehenna legmélyebb fenekére!

- Az én feketémnek is nyoma veszett - hörögte dühösen a bej. - Ördög vigyen a gazembert!

- Gyerünk, gyerünk! Lóra emberek! Gyerünk a rablók után! Gyorsan!

A sejk fel akart pattanni a legközelebbi lóra, de én visszahúztam.

- Vakkif - állj! Várj egy kicsit. A tolvajokat nem lovakkal, hanem ésszel kell üldözni. Ki látta őket?

- Én - jelentkezett valaki. - Két lovas volt és három ló. A harmadik lóra rá volt kötve valami.

- Az Hiluja volt. Merre lovagoltak?

- Egyenesen keletre.

- Gyorsan utánuk, mert megmenekülnek tőlünk! - kiáltott fel a sejk.

- Sose kapod vissza szürkédet, ha most üldözöd a tolvajokat - szóltam én.

- Azt akarod, hogy megmeneküljenek?

- Nem. De meglátod őket ebben a sötétségben? Kérlek, hallgass tanácsomra. Várunk, amíg felkel a nap.

- Akkor hegyen-bokron túl lesznek.

- Esküszöm, hogy nem fognak elillanni. De ha most éjszaka utánuk lovagolsz, akkor úgy elrontod a nyomokat, hogy nem tudom őket megtalálni.

- De hogy akarod őket utolérni? Hisz leggyorsabb lovainkat vitték magukkal!

- A legelőn ma néhány pompás hedzsint[2] láttam. Ezek gyorsabbak, mint a leggyorsabb lovad. Meg tudod mondani, merre mennek a szökevények?

- Honnan tudhatom én azt?

- Én tudom. Magától értetődik, hogy Hiluját mennél előbb el akarják adni. Tudod talán, hol tehetik ezt meg legjobban és hol vannak a tolvajok egyúttal a legnagyobb biztonságban?

- Tarabulusz városában, a tengerparton.

- Ez Tripolisz. És merre van ez a város?

- Egyenesen keletre.

- És merre szöktek a gazemberek? Ugyancsak keletre. Láthatod tehát, hogy néha jobb, ha az ellenség után az eszünkkel megyünk, nem pedig lovakkal. Én biztos vagyok benne, hogy Tarabuluszba lovagolnak.

- Masallah! Igazad van. Csak ebben a városban bújhatnak el.

- Van köztetek valaki, aki pontosan ismeri az utat arrafelé?

Vezetőm, akit a homrákkal való találkozás óta nem láttam, előlépett.

- Én tudom az utat. Többfelé lehet oda eljutni; mindegyiket ismerem. A rablók bizonyosan a legrövidebbet választották.

- Ez az én véleményem is. Legjobb lenne, ha kerülővel elébük vághatnánk és szemközt várhatnánk őket.

- Ezt megtehetjük. A hedzsinek úgyis gyorsabbak.

- Ki jön velünk?

- Én! - felelte a sejk.

- Én! - felelte a bej is.

- Én! - kiáltott fel Halef.

- Én, én - hangzott mindenfelől.

- Ez lehetetlen! - kiáltottam én. - Csak a legjobb és leggyorsabb tevéket használhatjuk. Hány van ilyen?

- Igazi biharin tevém csak öt darab van - válaszolt a sejk.

- Akkor csak öten indulhatunk. Tehát ki? A kabir és én, ez kettő. A sejk és Halef, az négy.

- És én is! - szólalt meg Krüger bej.

Nemigen bíztam abban, hogy a testes bej kibír egy ilyen megerőltető száguldást. De az öreg igen erélyesen tiltakozott. Így hát intézkedtem, hogy nyergeljék meg a tevéket és rakjanak fel rájuk vizet és élelmet.

Aztán eszembe jutott Hiluja öreg szolgálója. Félrehívtam Krüger bejt, aki még semmit se sejtett. Az egyik arab kezéből kivettem a fáklyát és elvezettem a bejt Haluja sátrába. Útközben dohogott az öreg, amiért nem akartam őt magammal vinni.

- Csak nem félek egy kis megerőltetést, ha az van szó, hogy megtaláljam most elvált feleség?

- De az nincs ott.

- Hiluja?

- Ő ott van, de az nem ön felesége. Emlékszik, hogy a targi azt mondta: Haluja?

- Igen. A mullah úgy is írta.

- Nos, Haluja az öreg szolgáló, azt vette ön feleségül.

- Szolgáló? - riadt fel a bej és hitetlenül nézett rám.

- Isten velemmel! Öreg?

- Nagyon.

- Csúnya?

- No, nem éppen csinos.

- Akkor vigye ötét az ördög! - mérgelődött a seregek ura. - Itt van még?

- Ott a sátorban.

Krüger bejnek nem ment a fejébe a dolog. Megmagyaráztam, hogy Ben Hamalek, a targi, eladta neki fátyol alatt a szolgálót, a fiatal úrnőt pedig elrabolta, hogy Tripoliszban eladja.

Közben a sátorhoz értünk és Krüger bej meggyőződött róla, hogy igazat mondtam.

- Allah nagy, - kiáltott fel Krüger bej - és ez a fickó megérdemel, hogy akasztóra kerüljön. Na, ha ez az ember a kezembe beleszalad, úgy eltöröm a nyakat, mint egy cseréppipát.

Mikor hajnalodott, felültünk a tevék magas nyergébe és elindultunk kelet felé. Nem mentünk pontosan a szökevények után, hanem kicsit jobban északra, hogy elébük kerüljünk és meglepjük őket, ez pedig csak úgy lehetséges, ha nem vesznek minket észre előbb a kelleténél.

A hedzsinek hosszú lábaikkal alaposan kiléptek. Ezekkel a tevékkel a leggyorsabb paripa sem tud lépést tartani. Egy negyedóra alatt legalább egy mérföldet jártunk meg.

Így telt el egyik negyedóra a másik után... Négy teljes óra. Fárasztó lovaglás volt. Egyszerre vezetőnk beárnyékolta szemét a kezével és felkiáltott:

- Vakkif - állj! Úgy nézem, hogy odakinn a pusztaságban néhány lovas mozog.

Megálltunk. Elővettem messzelátómat és megnéztem a távoli fekete pontokat.

- Ők azok!

- No most könnyen elfogjuk őket! - kiáltott fel Krüger bej.

- Könnyen? - véltem én kételkedve. - Ezt nem hiszem.

- Miért nem? Hisz előttünk vannak.

- De ha hátrafordulnak, észrevesznek minket. Éppúgy, mint ahogy mi megláttuk őket. Akkor bizony nem lesz könnyű dolgunk.

- Már miért ne? - szólt a sejk gondatlanul. - Egyszerűen lelövöm őket.

- És talán drága, pótolhatatlan lovadat találod el.

- Allah-il-Allah! Igazad van. Nem szabad lőni!

- Magam is azt hiszem, ők azonban nem lesznek tekintettel állatainkra. Lelövik tevéinket s akkor mi tehetetlenek vagyunk.

- Hát mit tanácsolsz?

- El kell kerülnünk a nyílt harcot és igyekeznünk kell, hogy rajtuk üthessünk. Ott a távolban az ég pereme sötét. Talán hegyek vannak ott?

- Igen - felelte a kabir. - A Dzsebel Dahar nyúlványai.

- Nos, kerülőt csinálunk, hogy ő előttük érjünk oda. Becslésem szerint déltájban érkezhetnek el. És valószínűen pihenőt tartanak. Akkor meglepjük őket.

Javaslatomat elfogadták. Letértünk eddigi irányunkról és csakhamar nem láttuk többé az üldözötteket. Most alaposan meghajszoltuk állatainkat. A hegyek egyre közelebb látszottak és valamivel dél előtt elértük őket. Elővettem messzelátómat és végig kutattam a végtelen síkságot.

- Azt hiszem jó helyen vagyunk. A két targi körülbelül ide fog jönni.

- Az bizonyos! - szólt vezetőnk. - Amott van egy patak. Annak medre mellett haladva lehet átjutni a hegyeken. Bizonyosan arra fognak menni.

- Akkor előzzük meg őket. Előre!

Csakhamar elértük a patakot, s annak mentén lovagoltunk felfelé, hogy olyan helyet keressünk, ahol a szökevények valószínűen pihenőt fognak tartani.

Több ilyen helyet találtunk, úgyhogy nem lehetett előre eldönteni, melyiknél fognak amazok megállni. Ezért azt tanácsoltam, lovagoljunk még feljebb, hagyjuk ott hátra állatainkat és térjünk gyalog vissza, mert így jobban el lehet rejtőzni és jobban lehet meglesni a szökevényeket. Ez meg is történt. Az állatokat elrejtettük a bokrok között, aztán visszatértünk, s elbújtunk egy magaslaton, ahonnan át lehetett tekinteni a síkságot.

Nem tévedtem. Messzelátómmal nemsokára három közeledő fekete pontot pillantottam meg, amely egyre nagyobbodott, úgyhogy hamarosan szabad szemmel is meg lehetett ismerni.

- Ott jönnek! - súgta nekem a sejk izgatottan.

A szökevények csakhamar oly közel voltak, hogy arcvonásaikat is fel lehetett ismerni. Ben Hamalek a sejk paripáján lovagolt jobboldalt, kísérője baloldalt és Hiluja Krüger bej fekete ménjén kettejük között.

Úgy látszik a legjobb helyet választottuk ki. Majdnem pontosan alattunk leszálltak lovaikról, amelyek rögtön a patakhoz rohantak, ittak s aztán legelni kezdték a kövér füvet.

Hiluja fáradtan roskadt a gyepre. A targi odaült melléje, társa azonban vizsgálni kezdte a nyomokat, amelyeket tevéink hagytak hátra. Egyszerre megszólalt.

- Emberek jártak itt.

- Mi közünk hozzá? Nincs kitől félnünk.

- Én mégis megnézem, merre vezetnek a nyomok.

És elindult a nyomokon lassan és óvatosan, egyre feljebb, feljebb a patak mentén.

Ha ebben az irányban halad tovább, ráakad az állatokra és Halefre, akit az állatok őrzésére hátrahagytunk. Akkor lármát csap és elárulja jelenlétünket. Ezt meg kell akadályoznunk.

Utasítottam társaimat, hogy maradjanak nyugodtan és várjanak meg. Nesztelenül és gyorsan leosontam a lejtőn, s elbújtam egy bokor mögött, amely mellett annak az embernek el kellett haladnia.

Néhány pillanat múlva el is ment mellettem. Én két gyors ugrással utána és két kezemmel olyan erősen ragadtam meg a nyakát, hogy mukkanni se tudott. Leroskadt és elvesztette eszméletét.